Kære seere, vi må ikke blive trætte af at mindes den 7. december 1941, den dato, hvor USA's
indtræden i Anden Verdenskrig blev retfærdiggjort af det japanske
angreb på Pearl Harbor.
Hvorfor ikke?
Anstiftelsen af denne krig viser et tilbagevendende mønster af terror fra de amerikanske
og britiske regeringer baseret på løgne.
Hvordan Japan planmæssigt blev indblandet i en blodig krig med USA, forklares i detaljer
i følgende tale af tidsvidnet Jeanette Rankin, som vores nordamerikanske korrespondent
introducerer foran Rankin Hall.
Dan: På tærsklen til årsdagen for angrebet på Pearl Harbor rapporterer vi fra den
snedækkede campus på University of Montana i Missoula, Montana, USA.
Der er en forbindelse mellem vores nuværende miljø og begivenhederne
i Pearl Harbor for 82 år siden.
Bygningen bag mig er Rankin Hall, opkaldt efter Jeannette Rankin, en politiker fra Montana, der
skrev historie i 1916 som den første kvinde, der blev valgt ind i den amerikanske kongres.
Hun var også den eneste i Kongressen, der stemte imod deltagelse i begge verdenskrige.
I 1916 kæmpede fru Rankin for sociale spørgsmål, kvinders stemmeret og
USA's neutralitet i Første Verdenskrig.
Kort efter sejren stod hun over for en vigtig beslutning.
I april 1917 talte præsident Woodrow Wilson, som også kæmpede for USA's neutralitet,
til kongressen med sit valgslogan "Han holdt os ude af krigen" og bad om tilladelse
til at gå ind i krigen.
Wilson havde allerede krænket neutraliteten alvorligt ved at levere våben og penge
til de allierede magter, der havde kæmpet mod Tyskland siden 1914.
I sin berømte krigstale til en samlet kongres lovpriste præsidenten den amerikanske regering
som "en af de største forkæmpere for menneskehedens rettigheder" og proklamerede, at "verden
skal gøres sikker for demokratiet".
Kongressen gav Wilson sin krig, men seks medlemmer af Senatet og 50 af Repræsentanternes
Hus, heriblandt Jeanette Rankin, stemte imod resolutionen.
Hun havde sagt til sine kolleger: "Jeg vil gerne stå ved mit lands side,
men jeg kan ikke stemme for krigen."
Deres stemme viste sig at være meget upopulær.
Avisen Helena Independent kaldte hende "en dolk i hænderne på tyske propagandister,
et fjols for kejseren, et medlem af hunnerhæren i USA
og en grædende skolepige".
Hun mistede støtten fra Montanas vælgere og dermed sin plads i Kongressen.
23 år senere var amerikanerne optaget af truslen om en ny verdenskrig,
og de talte igen for neutralitet.
Wendell Willkie, Roosevelts modstander i valgkampen i 1940, fik et boost, da han forudsagde,
at Roosevelt ville føre USA i krig.
Roosevelt svarede igen med et løfte om ikke at sende amerikanske tropper
i kamp, vandt valget og blev siddende i sin tredje embedsperiode.
Samme år stillede Jeannette Rankin igen op til kongresvalget, og denne gang var hendes antikrigsholdning
den vigtigste søjle i hendes program.
I 1941 gentog historien sig, da Roosevelt holdt en af de mest berømte taler i
amerikansk historie til et fælles møde i Kongressen blot en dag
efter angrebet på Pearl Harbor: Den såkaldte "Day of Infamy"-tale
Endnu en gang krævede en amerikansk præsident en afstemning om krig i Kongressen,
og endnu en gang stemte Jeanette Rankin nej.
Men denne gang var hun den eneste afvigende stemme.
Rankin vidste, hvor upopulær hendes stemme ville være, og at hendes holdning ville betyde
enden på hendes karriere i Kongressen.
Så hvorfor stemte hun nej?
Der var helt sikkert andre krigsmodstandere i Kongressen, som også havde udtalt
sig til fordel for neutralitet, men som ikke havde andet valg end at støtte Roosevelt
efter det, han beskrev som et "uprovokeret og lumsk" angreb fra japanerne.
Selv Charles Lindbergh, som havde været så indædt fortaler for USA's neutralitet, ændrede
mening efter Pearl Harbor og støttede kraftigt USA's indtræden i krigen.
Men Rankin stod alene i Kongressen.
Og hvorfor?
I dokumenterne i "Congressional Record" fra den 77. kongres i 1942 finder
vi en tale skrevet af Mrs. Rankin.
Et år senere, på etårsdagen for angrebet på Pearl Harbor, da Amerika kæmpede på to teatre
med fuld folkelig opbakning, mødte Jeannette Rankin selv op i den 77. kongres og holdt
en tale med titlen "Some Questions About Pearl Harbor": "Et par
spørgsmål om Pearl Habor".
Lyt til nogle udvalgte uddrag fra talen, og afgør selv, om fru Rankin havde
legitime bekymringer over at støtte Roosevelts fremstød for krig:
Hr. formand, vi har været i krig i et år.
Som et medlem af Kongressen, der stemte imod krigserklæringen den 8. december 1941, vil jeg gerne
selv stille et par spørgsmål om betydningen af visse aktiviteter, der førte til dette angreb:
Pearl Harbor var det største tordenskrald i amerikansk historie.
Det er faktisk rimeligt at spørge sig selv, om nogen ansvarlig amerikansk
kilde havde forudset det japanske angreb.
I denne sammenhæng vil jeg gerne gengive følgende bemærkelsesværdige udtalelse, som
svarer til en forudsigelse, fra magasinet Christian Century den 19. november 1941
- tre uger før det japanske angreb.
"Det er ingen hemmelighed, at hele den koloniale struktur af hvide imperier er i fare for at falde fra
hinanden, hvis vi ikke griber ind i Asien.
Mange britiske ledere ville hilse amerikansk involvering mod Japan velkommen."
Sydney Rogersons tese i hans bog fra før krigen, Propaganda in the Next War, om at den sikreste
måde for Storbritannien at overtale USA til at hjælpe på var at involvere
os i en krig med Japan, bekræftes af begivenhederne.
Hvad har hr. Rogerson, en engelsk forfatter, specifikt at sige om de
britiske imperialisters planer?
Hans bog blev forbudt at eksportere til Amerika af den britiske censur i 1939.
På side 148 kom Rogerson med følgende udtalelse om de britiske imperialisters planer.
"At overbevise USA om at spille vores rolle vil være meget
sværere end i 1914 - så svært,
at det sandsynligvis ikke vil lykkes.
Der er brug for en klar trussel mod Amerika;
En trussel, som også skal gøres kendt for alle borgere gennem propaganda,
før republikken igen griber til våben i en ekstern konflikt.
Situationen ville lette betydeligt, hvis Japan blev involveret,
og det kunne og ville sandsynligvis involvere USA uden videre.
Under alle omstændigheder ville det være et naturligt og indlysende mål for vores propagandister
at opnå dette, ligesom det lykkedes dem at involvere USA i krigen mod Tyskland
under Den Store Krig."
Med andre ord havde de britiske imperialister tre år før Pearl Harbor
fundet ud af, hvordan de kunne få USA til at hjælpe endnu en gang.
Men hvordan skulle Japan egentlig blive involveret i en krig med USA?
Der er ingen bedre måde at drive en nation i krig på end økonomiske sanktioner,
især når det drejer sig om lande, der ikke har vigtige råstoffer.
På det tidspunkt, hvor Rogerson skrev sin indsigtsfulde bog,
var udtrykket "økonomiske sanktioner betyder krig" faktisk
- et ekko af Folkeforbundets trussel mod Italien i 1937 - er stadig på alles læber.
Kongressen: Ville det ikke være nok for Storbritannien at få USA til at
afbryde handelsforbindelserne med Japan, som i høj grad er afhængig af import af
råmaterialer i bytte for silke og manufakturer for at kunne fortsætte
sit økonomiske liv?
Er der beviser for en specifik lejlighed, hvor den britiske regering solgte
denne politik med økonomiske sanktioner mod Japan til Roosevelt-regeringen?
I "Ladies Home Journal" fra juli 1942 kom Forrest Davis og Ernest K. Lindley -
en nær ven af præsidenten - med følgende vigtige afsløring i en
artikel med titlen "How War Came".
"Da de - præsident Roosevelt og premierminister Churchill - mødtes i en bugt ud for Newfoundland
til Atlanterhavskonferencen, ønskede Churchill at tackle problemet direkte.
Han spurgte præsidenten - som briterne, australierne og hollænderne gentagne gange havde
spurgt denne regering om før - til at deltage i en ultimativ erklæring til Japan."
Ultimatum er et krav, der er forbundet med en trussel og repræsenterer et dilemma:
"Gør dit eller gør dat, ellers...".
I dette tilfælde, som vi snart skal se, var den straffeforanstaltning, som Japan skulle
trues med, en økonomisk blokade, med andre ord sanktioner,
en indrømmet provokation til krig.
Men hvad krævede selve ultimatummet?
Og hvilke beviser er der for, at præsident Roosevelt faktisk accepterede
Churchills krav om et sådant ultimatum på Atlanterhavskonferencen?
Der synes at være gode beviser for, at præsident Roosevelt
stillede et sådant ultimatum.
Ingen ringere forsvarer af den siddende regerings udenrigspolitik end Henry Luce, redaktør af Time,
Life og Fortune, har indrømmet, at præsident Roosevelt udstedte et sådant ultimatum til
Japan, og at overrækkelsen af dette ultimatum førte til angrebet på Pearl Harbor.
Hvilke beviser er der for, at Roosevelt-administrationen, som allerede havde indefrosset
japanske aktiver i landet den 25. juli 1941, hurtigt accelererede sin økonomiske kvælning
af Japan efter Atlanterhavskonferencen?
For at få et nøjagtigt statistisk svar kontaktede jeg både udenrigsministeriet
og handelsministeriet og bad om månedlige data om amerikansk
eksport til Japan i 1941.
Til min overraskelse modtog jeg et identisk svar fra begge ministerier:
"På grund af en særlig bekendtgørelse vil der ikke blive offentliggjort statistikker
om handel med Japan fra april 1941."
Da japanerne helt sikkert ved, hvilke varer de modtog fra USA i 1941, er
det på sin plads at spørge: "Hvem skjuler disse statistikker for?"
Som kongresmedlem var jeg i stand til at udøve min ret som sådan og anmode om
disse data fra et administrativt agentur.
Men på grund af deres angiveligt fortrolige karakter kan jeg ikke afsløre dem på nuværende tidspunkt.
Men en gennemgang af andre kilder kaster et betydeligt lys over, i hvilket omfang Roosevelt-administrationen
indførte økonomiske sanktioner mod Japan i månederne mellem Atlanterhavskonferencen og
angrebet på Pearl Harbor.
I New York Times den 17. august 1941, side 7, kan vi for eksempel læse: "Vicepræsident Wallace, formand
for Economic Defence Board, bekræftede i dag rapporter om, at denne gruppe allerede
arbejder på projekter, der skal lægge handelspres på Japan."
Med andre ord, på mindre end en uge efter Atlanterhavskonferencen blev maskineriet med
økonomiske sanktioner sat i gang.
Seks uger senere var den økonomiske krise i Japan blevet akut, som vi kunne læse i New
York Times den 24. oktober 1941, side 36.
"Japans mangel på råmaterialer er blevet kraftigt forværret, og landets industrielle aktivitet er blevet
alvorligt forstyrret af suspensionen af handelen med større udenlandske lande, rapporterede
handelsministeriet i dag.
Skibsfart og handel mellem Japan og USA, det britiske imperium og
de hollandske øer siges at være "praktisk talt gået i stå".
Den 2. december 1941 - fem dage før Pearl Harbor - kunne
vi læse om denne dag på side 6 i New York Times:
"Japan er blevet afskåret fra omkring 75 procent af sin normale import på grund af de allieredes blokade, rapporterede
National Industrial Conference Board [global, non-profit amerikansk tænketank og medlemsorganisation for erhvervslivet] i går.
I en analyse med titlen "The Effects of the Allied Economic Blokade mod Japan"
[Panelet bemærkede, at på trods af de drastiske restriktioner, som den
japanske regering havde indført for at strække de tilgængelige forsyninger,
kunne blokaden i sidste ende vise sig at være katastrofal."
En uge før angrebet på Pearl Harbor spurgte jeg en fremtrædende ikke-japansk orientaler: "Er situationen
i Stillehavet så alvorlig, som den ser ud?"
"Ja," svarede han, "hun mener det alvorligt.
Japan har intet andet valg end at gå i krig eller blive økonomisk slave
for resten af sin eksistens."
Spørgsmålet er, om præsident Roosevelt på det tidspunkt, hvor han accepterede Churchills
forslag, indså, at økonomiske sanktioner som en måde at håndhæve
sit ultimatum til Japan på betød krig?
Det er svært at forstå, hvordan han ikke kunne have indset dette, eftersom han selv havde afgivet
følgende erklæring til Frivillighedsudvalget den 24. juli 1941, som rapporteret i Udenrigsministeriets
Bulletin af 26. juli 1941, side 72.
"Tja, hvis vi havde afskåret olien, ville de - japanerne - sandsynligvis være gået til
Hollandsk Ostindien for et år siden, og så ville der have været krig."
Umiddelbart efter Atlanterhavskonferencen, to uger senere, påberåbte Roosevelt sig
disse selverkendte krigsskabende sanktioner.
Var det ikke mærkeligt, at Roosevelt efter Atlanterhavskonferencen, hvor en hændelse med Japan tilsyneladende
var ønskelig, pludselig ændrede sin politik og afskar ikke bare krigsforsyningerne, men
også praktisk talt alt, hvad den japanske civilbefolkning havde brug for?
Den samme Roosevelt, som i årevis, på trods af en folkelig anmodning, havde nægtet at håndhæve
neutralitetsloven fra 1936, som var designet til at forhindre forsendelse af krigsvarer til Japan
og dermed i høj grad havde bidraget til at forsyne denne nation med råmaterialerne til de våben,
der nu blev brugt mod vores egne tropper.
Som et medlem af præsidentens eget parti, kongresmedlem Harton W. Sumners fra Texas, formand
for retsudvalget i Repræsentanternes Hus, bemærkede i et brev til Saturday
Evening Post, der blev offentliggjort i bladet den 4. april 1942 på side 26.
"Vi har været et meget dumt folk, som har tilladt politikere at slippe af sted med mord.
At give japanerne skylden for Pearl Harbor-tragedien er som en, der kilder et
muldyr på bagbenet og forsøger at forklare dets forstokkede tilstand
ved at beskylde muldyret for at have svigtet dets tillid."
Den 27. november 1941 sendte chefen for flådens operationer en besked til den øverstbefalende
for Stillehavsflåden, hvor han i det væsentlige sagde, at beskeden skulle betragtes som en krigsadvarsel
om, at man kunne forvente aggressive handlinger fra Japans side i
de kommende dage.
Yderligere advarsler blev sendt ud den 28. november, 30. november, 1. december, 3.
december, 4. december, 6. december og 7. december.
Den sidste advarsel nåede Hawaii, efter at det japanske angreb var begyndt.
Så vi ser, at to uger før angrebet på Pearl Harbor blev der sendt advarsler ud næsten
dagligt, for ikke at nævne de mindre hyppige forholdsregler,
der var taget tidligere.
Det er svært at forstå, hvad der kunne have været gjort mere i form af advarsler.
Men tyder hyppigheden, hastigheden og ordlyden af disse advarsler ikke på, at
angrebet på Pearl Harbor på ingen måde var en overraskelse for præsidenten?
Har premierminister Churchill nogensinde indrømmet, at han forsøgte
at trække USA ind i denne krig?
Ja, det er det!
Helt åben
- efter at vi allerede var der - dette krav blev vristet fra ham, som rapporteret i New York Times den 16. februar 1942, side 6.
"Når jeg ser og beregner USA's magt og dets enorme ressourcer og føler, at de nu
er med i spillet med os, med det britiske Commonwealth of Nations, hvor længe det
end måtte vare, til døden eller sejren, kan jeg ikke tro, at der er nogen
anden kendsgerning i hele verden, der kan sammenlignes med det.
Det er det, jeg har drømt om, det, jeg har arbejdet hen imod, og det, jeg har
arbejdet for, og nu er det blevet til virkelighed."
Det er i hvert fald en direkte erkendelse.
Har Churchill eller Roosevelt nogensinde indrømmet, at Atlanterhavskonferencen var den specifikke
årsag til deres bestræbelser på at trække USA ind i krigen mod Japan?
Det er svært at forstå, hvordan følgende indrømmelse i Churchills tale i parlamentet
den 28. januar 1942 - som rapporteret af New York Times samme dag - ellers kan kaldes:
"Det var regeringens politik at undgå involvering med Japan for næsten
enhver pris, indtil vi var sikre på, at USA også ville blive involveret.
På den anden side, siden Atlanterhavskonferencen, hvor jeg diskuterede disse
spørgsmål med præsident Roosevelt, og den eksisterende sandsynlighed for, at USA, selv hvis
de ikke selv blev angrebet, ville gå ind i krigen i Fjernøsten og dermed sikre
sig den endelige sejr, syntes noget af denne frygt at være blevet dæmpet.
Og denne forventning blev ikke skuffet af begivenhederne."
Det tyder på, at præsident Roosevelt ikke bare gav efter for Churchills pres
om at stille et ultimatum til Japan og indføre sanktioner, men også forpligtede
sig til at involvere USA i krigen, selv hvis Japan ikke angreb.
I dag kæmper omkring en million amerikanske drenge 3-8.000 kilometer hjemmefra.
Det amerikanske folk er villige til at kæmpe for de - citat - "fire friheder", men
vi ved, at vi må bevare dem hjemme, hvis vi skal give dem til andre.
Ved at udøve vores traditionelle ret til ytrings- og undersøgelsesfrihed
vil vi fortsætte med at stille alle spørgsmål og søge svar, når de dukker op.
Hvornår får vi den fulde historie om, hvad der skete på Atlantic Conference?
Vi spurgte om det dengang, og vi spørger om det nu.
Hvis præsident Roosevelt så stædigt havde nægtet at håndhæve neutralitetsloven over
for Japan, da den offentlige mening klart krævede det, hvorfor ændrede han så pludselig
sin politik på Atlanterhavskonferencen?
For et år siden havde en af mine kolleger i Kongressen i månedsvis set, hvor dygtigt
præsident Roosevelt havde bragt os stadig tættere på randen af krig i Atlanterhavet, kun
for igen og igen at blive forpurret af en modvillig Kongres på det sidste trin.
Og da han så, hvordan skæbnen ud af det blå præsenterede præsidenten for et storslået
"perfekt" moralsk princip den 7. december 1941 - en casus belli [grund til krig] hinsides
enhver kritik, udbrød han fortvivlet: "Sikke et held denne mand har!"
Men var det held?