Lugupeetud vaatajad, me ei tohi väsida meenutamast 7. detsembrit 1941, kuupäeva,
mil Jaapani rünnak Pearl Harboris õigustas USA sisenemist
Teise maailmasõja.
Miks mitte?
Selle sõja õhutamine näitab, et USA ja Suurbritannia valitsused on valedel
alustel korduvalt terroriseerinud.
Kuidas Jaapan plaanipäraselt sattus USA-ga verisesse sõda, selgitab üksikasjalikult järgmine
kaasaegse tunnistaja Jeanette Rankini kõne, mida meie Põhja-Ameerika korrespondent
tutvustab Rankin Halli ees.
Dan: Pearl Harbori rünnaku aastapäeva eelõhtul teeme ettekande Montana
Ülikooli lumisest ülikoolilinnakust Missoulas, Montana, USAs.
Meie praeguse keskkonna ja 82 aastat tagasi Pearl Harboris
toimunud sündmuste vahel on seos.
Minu taga asuv hoone on Rankin Hall, mis on nimetatud Jeannette Rankini järgi, Montana poliitiku
järgi, kes tegi 1916. aastal ajalugu esimese naisena, kes valiti USA kongressi liikmeks.
Ta oli ka ainus kongressi liige, kes hääletas mõlemas maailmasõjas osalemise vastu.
1916. aastal võitles proua Rankin sotsiaalsete küsimuste, naiste valimisõiguse ja
USA neutraalsuse eest Esimeses maailmasõjas.
Varsti pärast võitu seisis ta silmitsi olulise otsusega.
Aprillis 1917 pöördus president Woodrow Wilson, kes samuti USA neutraalsuse eest võitles,
kongressi poole oma valimisloosungiga "Ta hoidis meid sõjast eemal" ja palus luba
sõjategevusse astumiseks.
Wilson oli juba tõsiselt rikkunud neutraalsust, tarnides relvi ja raha liitlasriikidele,
kes võitlesid Saksamaaga alates 1914. aastast.
Oma kuulsas sõjakõnes kongressi ühisistungil kiitis president USA valitsust
kui "inimkonna õiguste üht suurimat eestvõitlejat" ja kuulutas, et "maailm tuleb
muuta demokraatiale turvaliseks".
Kongress andis Wilsonile sõja, kuid kuus senati ja 50 esindajatekoja liiget,
sealhulgas Jeanette Rankin, hääletasid resolutsiooni vastu.
Ta oli oma kolleegidele öelnud: "Ma tahan oma riigi eest seista, kuid
ma ei saa hääletada sõja poolt."
Nende hääletus osutus väga ebapopulaarseks.
Ajaleht Helena Independent tituleeris teda "Saksa propagandistide käes olevaks tikriks,
keisri lolliks, Ameerika Ühendriikide hunnide armee liikmeks
ja nutva koolitüdrukuks".
Ta kaotas Montana valijate toetuse ja selle tulemusena ka oma koha kongressis.
23 aastat hiljem, kui uue maailmasõja puhkemise vaatepilt vaevas ameeriklasi, võtsid
nad taas kord sõna neutraalsuse kasuks.
Wendell Willkie, Roosevelti vastane 1940. aasta valimiskampaanias, sai hoogu juurde, kui ta
ennustas, et Roosevelt viib Ameerikat sõtta.
Roosevelt vastas lubadusega mitte saata Ameerika vägesid lahingusse,
võitis valimised ja jäi oma kolmandaks ametiajaks ametisse.
Samal aastal kandideeris Jeannette Rankin uuesti kongressi ja seekord oli tema sõjavastane
hoiak tema programmi peamine tugisammas.
1941. aastal kordus ajalugu, kui Roosevelt pidas ühe Ameerika ajaloo kuulsaima
kõne kongressi ühisistungil vaid päev pärast Pearl Harbori
rünnakut: Niinimetatud "häbiväärsuse päeva" kõne
Taas kord nõudis USA president kongressilt sõja üle hääletamist ja taas
kord hääletas Jeanette Rankin vastu.
Kuid seekord oli ta ainus eriarvamuseline hääl.
Rankin teadis, kui ebapopulaarne tema hääl oleks ja et tema seisukoht tähendaks
tema karjääri lõppu kongressis.
Miks ta siis ei hääletanud?
Kindlasti oli ka teisi sõjavastaseid kongressi liikmeid, kes olid samuti neutraalsuse
poolt sõna võtnud, kuid kellel ei jäänud muud üle, kui toetada Roosevelti pärast seda,
mida ta kirjeldas kui "provotseerimata ja salakavalat" rünnakut Jaapani poolt.
Isegi Charles Lindbergh, kes oli nii ägedalt pooldanud Ameerika neutraalsust, muutis
pärast Pearl Harborit oma meelt ja toetas kindlalt Ameerika sõjategevust.
Kuid Rankin oli kongressis üksi.
Ja miks?
1942. aasta 77. kongressi "Congressional Record" dokumentides
leiame kõne pr. Rankin.
Aasta hiljem, Pearl Harbori rünnaku esimesel aastapäeval, kui Ameerika võitles kahel
teatril täieliku rahva toetusega, esines Jeannette Rankin ise 77. kongressi ees ja pidas
kõne pealkirjaga "Mõned küsimused Pearl Harbori kohta": "Paar
küsimust Pearl Haborist".
Kuulake mõningaid valitud väljavõtteid kõnest ja otsustage ise, kas proua
Rankinil oli õigustatud mure Roosevelti sõjategevuse toetamise pärast:
Härra spiiker, me oleme juba aasta aega sõjas olnud.
Kongressi liikmena, kes hääletas 8. detsembril 1941. aastal sõja väljakuulutamise vastu,
sooviksin ise esitada mõned küsimused selle rünnakuni viinud teatud tegevuste tähtsuse kohta:
Pearl Harbor oli Ameerika ajaloo suurim äikesepomm.
On tõepoolest mõistlik küsida, kas mõni vastutav Ameerika allikas
nägi Jaapani rünnakut ette.
Selles kontekstis tahaksin ma reprodutseerida järgmist tähelepanuväärset avaldust, mis
on samaväärne ennustusega, 19. novembri 1941. aasta ajakirjast Christian Century
- kolm nädalat enne Jaapani rünnakut.
"Ei ole saladus, et kogu valgete impeeriumide koloniaalstruktuur on ohus laguneda,
kui me ei sekku Aasias.
Paljud Briti juhid tervitaksid Ameerika Ühendriikide osalemist Jaapani vastu."
Sydney Rogersoni sõjaeelses raamatus "Propaganda järgmises sõjas" esitatud tees, et kõige
kindlam viis, kuidas Suurbritannia saaks Ameerika Ühendriike veenda aitama,
oli meie kaasamine sõda Jaapaniga, leiab kinnitust sündmustest.
Mida ütleb härra Rogerson, inglise kirjanik, konkreetselt Briti
imperialistide plaanide kohta?
Tema raamatu eksport Ameerikasse keelati 1939. aastal Briti tsensuuri poolt.
Leheküljel 148 tegi härra Rogerson järgmise avalduse Briti imperialistide plaanide kohta.
"Ameerika Ühendriikide veenmine, et nad mängiksid meie osa, on
palju raskem kui 1914. aastal
- nii raske, et see tõenäoliselt ei õnnestu.
Vaja on selget ohtu Ameerikale;
oht, mida tuleb ka propaganda kaudu igale kodanikule teatavaks teha,
enne kui vabariik taas välisvaidluses relvadele astub.
Olukord lihtsustuks oluliselt, kui Jaapan oleks kaasatud,
ja see võiks ja tõenäoliselt kaasaks Ameerika ilma pikema jututa.
Igal juhul oleks see meie propagandistide loomulik ja ilmselge eesmärk seda
saavutada, nii nagu neil õnnestus kaasata Ameerika Ühendriigid
sõja ajal Saksamaaga."
Teisisõnu, kolm aastat enne Pearl Harborit olid Briti imperialistid
välja mõelnud, kuidas saada Ameerika Ühendriigid taas kord appi.
Kuid kuidas täpselt pidi Jaapan sattuma sõda Ameerika Ühendriikidega?
Ei ole paremat viisi, kuidas ajada rahvast sõda, kui majandussanktsioonid,
eriti kui tegemist on riikidega, millel ei ole olulist toorainet.
Tõepoolest, kui härra Rogerson oma sisuka raamatu kirjutas,
oli fraas "majandussanktsioonid tähendavad sõda" tegelikult
- kaja Rahvasteliidu ähvardusest Itaaliale 1937. aastal - on ikka veel kõigi huulil.
Kongress: Kas Suurbritanniale ei piisaks sellest, kui Ameerika Ühendriigid
katkestaksid kaubandussuhted Jaapaniga, mille majanduselu jätkumine sõltub
suurel määral tooraine impordist, mis on vastutasuks siidi ja
manufaktuuride vastu?
Kas on tõendeid konkreetse juhtumi kohta, mil Briti valitsus müüs Roosevelti
administratsioonile seda Jaapani vastu suunatud majandussanktsioonide poliitikat?
1942. aasta juuli ajakirjas "Ladies Home Journal" tegid Forrest Davis ja Ernest
K. Lindley - presidendi lähedane sõber - artiklis "Kuidas sõda tuli"
järgmise olulise paljastuse.
"Kui nad - president Roosevelt ja peaminister Churchill - kohtusid Newfoundlandi lähedal asuvas
lahes Atlandi konverentsil, tahtis Churchill probleemi otsekoheselt lahendada.
Ta palus presidendil - nagu britid, austraallased ja hollandlased on korduvalt palunud
seda valitsust varemgi. - liituda lõpliku deklaratsiooniga Jaapanile."
Ultimaatum on nõue, mis on seotud ohuga ja kujutab endast dilemmat:
"Tee seda või seda, või muidu...".
Sel juhul, nagu me peagi näeme, oli Jaapanit ähvardav karistusmeede majandusblokaad,
teisisõnu sanktsioonid, mis on tunnistatud sõja
provokatsiooniks.
Kuid mida nõudis ultimaatum ise?
Ja millised on tõendid selle kohta, et president Roosevelt tegelikult aktsepteeris
Churchilli nõudmist sellise ultimaatumi esitamiseks Atlandi konverentsil?
Tundub, et on olemas suurepärased tõendid selle kohta, et sellise ultimaatumi
esitas president Roosevelt.
Mitte vähem kui Henry Luce, Time'i, Life'i ja Fortune'i toimetaja, on tunnistanud,
et president Roosevelt esitas Jaapanile sellise ultimaatumi ja et selle
ultimaatumi esitamine viis Pearl Harbori ründamiseni.
Millised on tõendid selle kohta, et Roosevelti administratsioon, kes juba 25. juulil
1941. aastal külmutas Jaapani varad selles riigis, kiirendas pärast Atlandi konverentsi kiiresti
Jaapani majanduslikku lämmatamist?
Täpse statistilise vastuse saamiseks võtsin ühendust nii välisministeeriumi kui ka kaubandusministeeriumiga
ja palusin igakuiseid andmeid Ameerika ekspordi kohta Jaapanisse
1941. aastal.
Minu üllatuseks sain mõlemast ministeeriumist identse vastuse:
"Erilise korralduse tõttu ei avaldata alates 1941. aasta aprillist Jaapaniga
peetava kaubanduse statistikat."
Kuna jaapanlased teavad kindlasti, milliseid kaupu nad 1941. aasta jooksul Ameerika Ühendriikidest
said, siis on kohane küsida: "Kelle eest seda statistikat varjatakse?".
Kongressi liikmena sain kasutada oma eesõigust ja taotleda
neid andmeid haldusasutuselt.
Kuid nende väidetavalt konfidentsiaalse iseloomu tõttu ei saa ma neid praegu avalikustada.
Kuid teiste allikate läbivaatamine heidab märkimisväärset valgust sellele, millises ulatuses
Roosevelti administratsioon kehtestas Jaapani suhtes majandussanktsioone Atlandi konverentsi
ja Pearl Harbori rünnaku vahelistel kuudel.
Näiteks New York Timesi 17. augusti 1941. aasta leheküljel 7 loeme: "Majanduskaitseameti esimees,
asepresident Wallace, kinnitas täna teateid, et see rühm töötab juba projektide
kallal, et avaldada Jaapanile kaubanduslikku survet."
Teisisõnu, vähem kui nädal pärast Atlandi konverentsi pandi majandussanktsioonide
masinavärk käima.
Kuus nädalat hiljem oli majanduslik hädaolukord Jaapanis muutunud teravaks, nagu me võime lugeda New
York Timesi 24. oktoobri 1941. aasta leheküljelt 36.
"Jaapani toorainepuudus on järsult süvenenud ja Jaapani tööstustegevus on tõsiselt
häiritud, kuna kaubandus on peatatud suuremate välisriikidega, teatas
kaubandusministeerium täna.
Laevandus ja kaubandus Jaapani ja Ameerika Ühendriikide, Briti impeeriumi ja
Hollandi Indiate vahel on väidetavalt "praktiliselt seisma jäänud".
2. detsembril 1941 - viis päeva enne Pearl Harbori - lugesime
sellest päevast New York Timesi 6. leheküljelt:
"Jaapan on liitlaste blokaadi tõttu ära lõigatud umbes 75 protsenti oma tavapärasest impordist, teatas eile
National Industrial Conference Board [ülemaailmne, mittetulunduslik USA mõttekoda ja ettevõtjate liikmesorganisatsioon].
Analüüsis pealkirjaga "The Effects of the Allied Economic Jaapani blokeerimine"
[Paneel märkis, et hoolimata Jaapani valitsuse poolt kehtestatud
drastilistest piirangutest, et venitada olemasolevaid varusid,
võib blokaad lõppkokkuvõttes osutuda katastroofiliseks."
Nädal enne Pearl Harbori rünnakut küsisin ühelt tuntud mittejaapanlasest idamaalaselt: "Kas olukord
Vaikses ookeanis on nii tõsine, kui tundub?"
"Jah," vastas ta, "ta on tõsine.
Jaapanil ei ole muud valikut, kui minna sõtta või seista kogu oma ülejäänud elu
jooksul silmitsi majandusliku orjusega."
Jääb küsimus, kas president Roosevelt mõistis ajal, mil ta Churchilli ettepaneku vastu
võttis, et majandussanktsioonide kehtestamine Jaapanile esitatud ultimaatumi
jõustamiseks tähendas sõda?
On raske mõista, kuidas ta ei saanud sellest aru, sest ta ise tegi 24. juulil 1941.
aastal vabatahtlike komiteele järgmise avalduse, nagu on kirjas 26. juuli 1941. aasta Välisministeeriumi
bülletäänis lk 72.
"Noh, kui me oleksime nafta ära lõiganud, oleksid nad - jaapanlased - tõenäoliselt
juba aasta tagasi läinud Hollandi Ida-India poole ja oleks olnud sõda."
Kohe pärast Atlandi konverentsi, kaks nädalat hiljem, tugines Roosevelt nendele enesestmõistetavalt
sõja tekitavatele sanktsioonidele.
Kas ei olnud mitte kummaline, et pärast Atlandi konverentsi, kui vahejuhtum Jaapaniga oli ilmselt
soovitav, muutis härra Roosevelt äkki oma poliitikat ja katkestas mitte ainult sõjatarned,
vaid ka praktiliselt kõik, mida Jaapani tsiviilelanikkond vajas?
Sama Roosevelt, kes oli aastaid, vaatamata rahva palvetele, keeldunud jõustamast 1936.
aasta neutraalsuse seadust, mille eesmärk oli takistada sõjakaupade saatmist Jaapanisse
ja mis oli seega suuresti kaasa aidanud selle riigi varustamisele toorainega, mida kasutatakse
praegu meie enda vägede vastu.
Nagu märkis presidendi enda partei liige, kongresmen Harton W. Sumners Texasest,
esindajatekoja õiguskomisjoni esimees, kirjas Saturday Evening Postile,
mis avaldati selles ajakirjas 4. aprillil 1942. aastal leheküljel 26.
"Me oleme olnud väga rumal rahvas, mis on lubanud poliitikutel pääseda mõrvaga.
Pearl Harbori tragöödia süüdistada jaapanlasi on nagu keegi, kes kimbutab
muuli tagajalgadel ja üritab seletada selle kangekaelsust
sellega, et ta süüdistab muuli usalduse reetmises."
27. novembril 1941 saatis mereväeoperatsioonide ülemjuhataja Vaikse ookeani
laevastiku ülemjuhatajale sõnumi, milles sisuliselt öeldi, et seda sõnumit tuleb käsitleda
kui sõjahoiatust, et lähipäevil on oodata Jaapani agressiivset
tegevust.
Täiendavad hoiatused saadeti välja 28. novembril, 30. novembril, 1. detsembril, 3. detsembril,
4. detsembril, 6. detsembril ja 7. detsembril.
Viimane hoiatus jõudis Hawaiile pärast Jaapani rünnaku algust.
Seega näeme, et kaks nädalat enne Pearl Harbori ründamist saadeti hoiatusi
peaaegu iga päev, rääkimata varasematest harvematest
ettevaatusabinõudest.
On raske mõista, mida oleks võinud hoiatuste osas rohkem teha.
Kas nende hoiatuste sagedus, kiireloomulisus ja sõnastus ei viita tõepoolest
sellele, et Pearl Harbori rünnak ei olnud presidendile sugugi üllatus?
Kas peaminister Churchill tunnistas kunagi, et ta püüdis Ameerika
Ühendriike sellesse sõda kaasa tõmmata?
Jah!
Täiesti avatud
- pärast seda, kui me juba seal olime - see väide oli temalt välja pressitud, nagu teatas New York Times 16. veebruari 1942. aasta 6. leheküljel.
"Kui ma vaatlen ja arvutan Ameerika Ühendriikide jõudu ja selle tohutuid ressursse ning
tunnen, et nad on nüüd meiega, Briti Rahvaste Ühendusega, mängus, ükskõik kui
kaua see ka ei kestaks, surmani või võiduni, siis ei suuda ma uskuda, et kogu
maailmas on veel ühtki asjaolu, mis sellega võrreldav oleks.
See on see, millest ma unistasin, mille nimel ma töötasin ja mille nimel
ma töötasin, ja nüüd on see teoks saanud."
Kindlasti on see otsene tunnustus.
Kas Churchill või Roosevelt on kunagi tunnistanud, et Atlandi konverents oli nende jõupingutuste
konkreetne põhjus, et tõmmata Ameerika Ühendriigid Jaapaniga sõda?
On raske mõista, kuidas muidu saab nimetada Churchilli 28. jaanuari 1942. aasta kõnes
parlamendis tehtud järgmist tunnistust, mida New York Times sel päeval kajastas:
"Valitsuskabineti poliitika oli vältida peaaegu iga hinna eest sekkumist
Jaapaniga, kuni olime kindlad, et ka Ameerika Ühendriigid sekkuvad.
Teisest küljest, pärast Atlandi konverentsi, kus ma arutasin neid
küsimusi president Roosevelti ja olemasoleva tõenäosusega, et Ameerika Ühendriigid,
isegi kui neid ei rünnata, astuvad sõjasse Kaug-Idas ja kindlustavad
seega lõpliku võidu, näis osa neist hirmudest olevat hajutatud.
Ja seda ootust ei petnud sündmused."
See näib viitavat sellele, et president Roosevelt mitte ainult ei andnud järele Churchilli
survele esitada Jaapanile ultimaatum ja kehtestada sanktsioone, vaid võttis ka üldise
kohustuse kaasata Ameerika sõda isegi siis, kui Jaapan ei ründa.
Täna võitleb umbes miljon Ameerika poissi 3-8000 miili kaugusel kodust.
Ameerika rahvas on valmis võitlema - tsitaat - "nelja vabaduse" eest, kuid me teame,
et me peame neid kodus säilitama, kui tahame neid teistele anda.
Kasutades oma traditsioonilist õigust sõnavabadusele ja uurimisvabadusele,
jätkame kõigi küsimuste esitamist ja vastuste otsimist, kui need tekivad.
Millal me saame teada, mis juhtus Atlandi konverentsil?
Me küsisime seda siis ja küsime seda ka praegu.
Kui president Roosevelt oli nii kangekaelselt keeldunud neutraalsuse seaduse jõustamisest
Jaapani suhtes, kui avalik arvamus seda selgelt nõudis, siis miks ta muutis oma poliitikat
nii äkki Atlandi konverentsil?
Aasta tagasi oli üks minu kolleegidest Kongressis jälginud kuude kaupa,
kuidas president Roosevelt oli meid Atlandi ookeani äärele üha lähemale viinud,
et viimasel sammul kongressi vastumeelsus ikka ja jälle takistada.
Ja kui ta nägi, kuidas saatus esitas presidendile 7. detsembril 1941 ootamatult suurepärase
"täiusliku" moraalse põhimõtte - casus belli [sõja põhjus], mis oli väljaspool igasugust
kriitikat, hüüdis ta meeleheitlikult: "Milline õnn on sellel mehel!".
Aga kas see oli õnne?