Hyvät katsojat, emme saa väsyä muistelemaan 7. joulukuuta 1941, päivää, jolloin
Japanin hyökkäys Pearl Harboriin oikeutti Yhdysvaltojen liittymisen
toiseen maailmansotaan.
Miksi ei?
Tämän sodan aloittaminen osoittaa, että Yhdysvaltojen ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset harjoittavat
toistuvasti valheisiin perustuvaa terroria.
Se, miten Japani sotkeutui suunnitelman mukaisesti veriseen sotaan Yhdysvaltojen kanssa, selitetään yksityiskohtaisesti
seuraavassa aikalaistodistaja Jeanette Rankinin puheessa, jonka Pohjois-Amerikan kirjeenvaihtajamme esittelee
Rankin Hallin edustalla.
Dan: Pearl Harboriin tehdyn hyökkäyksen vuosipäivän aattona raportoimme Montanan
yliopiston lumiselta kampukselta Missoulassa, Montanassa, Yhdysvalloissa.
Nykyisen ympäristömme ja Pearl Harborin tapahtumien välillä
on yhteys 82 vuotta sitten.
Takanani oleva rakennus on Rankin Hall, joka on nimetty Montanasta kotoisin olevan poliitikon Jeannette Rankinin mukaan,
joka teki historiaa vuonna 1916, kun hänet valittiin ensimmäisenä naisena Yhdysvaltain kongressiin.
Hän oli myös ainoa kongressin jäsen, joka äänesti molempiin maailmansotiin osallistumista vastaan.
Vuonna 1916 Rankin kampanjoi sosiaalisten kysymysten, naisten äänioikeuden ja Yhdysvaltojen puolueettomuuden
puolesta ensimmäisessä maailmansodassa.
Pian voiton jälkeen hän joutui tekemään merkittävän päätöksen.
Huhtikuussa 1917 presidentti Woodrow Wilson, joka myös kampanjoi Yhdysvaltojen puolueettomuuden
puolesta, puhui kongressille vaalilauseellaan "Hän piti meidät poissa sodasta" ja pyysi hyväksyntää
sotaan osallistumiselle.
Wilson oli jo vakavasti rikkonut puolueettomuutta toimittamalla aseita ja rahaa liittoutuneille,
jotka olivat taistelleet Saksaa vastaan vuodesta 1914 lähtien.
Kuuluisassa sotapuheessaan kongressin yhteiselle istunnolle presidentti kehui Yhdysvaltain
hallitusta "yhdeksi ihmiskunnan oikeuksien suurimmista puolustajista" ja julisti, että "maailmasta
on tehtävä turvallinen demokratialle".
Kongressi antoi Wilsonille luvan sotaan, mutta kuusi senaatin ja 50 edustajainhuoneen
jäsentä, Jeanette Rankin mukaan lukien, äänestivät päätöslauselmaa vastaan.
Hän oli sanonut kollegoilleen: "Haluan tukea maatani, mutta en
voi äänestää sodan puolesta".
Heidän äänestyksensä osoittautui hyvin epäsuosituksi.
Helena Independent -lehti tituleerasi häntä "tikariksi saksalaisten propagandistien
käsissä, keisarin hölmöksi, hunnien armeijan jäseneksi Yhdysvalloissa
ja itkeväksi koulutytöksi".
Hän menetti Montanan äänestäjien tuen ja sen seurauksena paikkansa kongressissa.
23 vuotta myöhemmin uuden maailmansodan uhka huolestutti amerikkalaisia, jotka puhuivat
jälleen kerran puolueettomuuden puolesta.
Wendell Willkie, Rooseveltin vastustaja vuoden 1940 vaalikampanjassa, sai vauhtia, kun hän ennusti
Rooseveltin johtavan Yhdysvallat sotaan.
Roosevelt vastasi lupaamalla olla lähettämättä amerikkalaisia joukkoja
taisteluun, voitti vaalit ja pysyi virassaan kolmannen kautensa ajan.
Samana vuonna Jeannette Rankin asettui uudelleen ehdolle kongressiin, ja tällä kertaa hänen sodanvastaisuus
oli hänen ohjelmansa tärkein pilari.
Vuonna 1941 historia toisti itseään, kun Roosevelt piti yhden Yhdysvaltain historian kuuluisimmista
puheista kongressin yhteiselle istunnolle vain päivä Pearl Harboriin tehdyn
hyökkäyksen jälkeen: Niin sanottu "häpeän päivä" -puhe
Jälleen kerran Yhdysvaltain presidentti vaati kongressia äänestämään sodasta, ja
jälleen kerran Jeanette Rankin äänesti vastaan.
Mutta tällä kertaa hän oli ainoa eri mieltä oleva ääni.
Rankin tiesi, kuinka epäsuosittu hänen äänensä olisi ja että hänen kantansa merkitsisi
hänen uransa loppua kongressissa.
Miksi hän siis äänesti vastaan?
Varmasti oli muitakin sodanvastaisia kongressin jäseniä, jotka olivat myös puhuneet puolueettomuuden
puolesta, mutta joilla ei ollut muuta vaihtoehtoa kuin tukea Rooseveltia sen jälkeen, kun hän
oli kuvannut japanilaisten hyökkäystä "provosoimattomaksi ja salakavalaksi".
Jopa Charles Lindbergh, joka oli niin kiihkeästi kannattanut Amerikan puolueettomuutta, muutti mielensä
Pearl Harborin jälkeen ja kannatti voimakkaasti Amerikan liittymistä sotaan.
Rankin oli kuitenkin yksin kongressissa.
Ja miksi?
Vuoden 1942 77. kongressin "Congressional Record" -asiakirjoissa on puhe,
jonka kirjoitti Mrs. Rankin.
Vuotta myöhemmin, Pearl Harboriin kohdistuneen hyökkäyksen ensimmäisenä vuosipäivänä, kun Amerikka
taisteli kahdella näyttämöllä kansan täydellä tuella, Jeannette Rankin esiintyi itse 77. kongressin
edessä ja piti puheen otsikolla "Joitakin kysymyksiä Pearl Harborista":
"Muutama kysymys Pearl Haborista".
Kuuntele joitakin otteita puheesta ja päätä itse, oliko rouva Rankinilla
perusteltua huolta Rooseveltin sodan aloittamisen tukemisesta:
Arvoisa puhemies, olemme olleet sodassa vuoden.
Kongressin jäsenenä, joka äänesti sodanjulistusta vastaan 8. joulukuuta 1941, haluaisin itsekin
esittää muutaman kysymyksen tiettyjen hyökkäykseen johtaneiden toimien merkityksestä:
Pearl Harbor oli Yhdysvaltain historian suurin salama.
On todellakin aiheellista pohtia, oliko mikään vastuullinen amerikkalainen lähde
ennakoinut japanilaisten hyökkäystä.
Tässä yhteydessä haluaisin toistaa seuraavan merkittävän lausuman, joka vastaa
ennustusta, Christian Century -lehdestä 19. marraskuuta 1941 - kolme viikkoa
ennen Japanin hyökkäystä.
"Ei ole mikään salaisuus, että koko valkoisten imperiumien siirtomaarakenne on vaarassa hajota,
jos emme puutu asioihin Aasiassa.
Monet brittiläiset johtajat toivottaisivat tervetulleeksi Yhdysvaltain osallistumisen Japania vastaan."
Tapahtumat vahvistavat Sydney Rogersonin sotaa edeltävässä kirjassaan Propaganda in the Next War (Propaganda
seuraavassa sodassa) esittämän teesin, jonka mukaan Britannian varmin tapa saada Yhdysvallat
auttamaan oli sotkea meidät sotaan Japania vastaan.
Mitä englantilainen kirjailija Rogerson sanoo erityisesti brittiläisten
imperialistien suunnitelmista?
Britannian sensuuri kielsi hänen kirjansa viennin Amerikkaan vuonna 1939.
Sivulla 148 Rogerson antoi seuraavan lausunnon britti-imperialistien suunnitelmista.
"Yhdysvaltojen vakuuttaminen omasta roolistamme tulee olemaan paljon
vaikeampaa kuin vuonna 1914 - niin
vaikeaa, että onnistuminen on epätodennäköistä".
Tarvitaan selkeä uhka Amerikalle;
uhka, josta on myös tiedotettava kaikille kansalaisille propagandan avulla,
ennen kuin tasavalta tarttuu jälleen aseisiin ulkoisessa kiistassa.
Tilanne helpottuisi huomattavasti, jos Japani olisi mukana,
ja se voisi ja luultavasti ottaisi Amerikan mukaan ilman muuta.
Joka tapauksessa propagandistiemme luonnollinen ja ilmeinen tavoite olisi saavuttaa
tämä, aivan kuten he onnistuivat sotkemaan Yhdysvallat sotaan Saksaa
vastaan suuren sodan aikana."
Toisin sanoen kolme vuotta ennen Pearl Harboria brittiläiset imperialistit
olivat keksineet, miten he saisivat Yhdysvallat auttamaan jälleen kerran.
Mutta miten Japanin oli tarkalleen ottaen tarkoitus sotkeutua sotaan Yhdysvaltojen kanssa?
Ei ole parempaa tapaa ajaa kansakunta sotaan kuin talouspakotteet, varsinkin
kun kyseessä ovat maat, joilla ei ole tärkeitä raaka-aineita.
Kun Rogerson kirjoitti oivaltavan kirjansa, sanonta "talouspakotteet
merkitsevät sotaa" oli itse asiassa
- kaiku Kansainliiton Italialle vuonna 1937 esittämästä uhkauksesta - on edelleen kaikkien huulilla.
Kongressi: Eikö Iso-Britannialle riittäisi, että se saisi Yhdysvallat katkaisemaan
kauppasuhteet Japanin kanssa, joka on talouselämänsä jatkumisen kannalta suuressa
määrin riippuvainen raaka-aineiden tuonnista silkkiä ja manufaktuurituotteita
vastaan?
Onko olemassa todisteita siitä, että Britannian hallitus olisi myynyt Rooseveltin
hallinnolle tämän Japanin vastaisia talouspakotteita koskevan politiikan?
Heinäkuun 1942 Ladies Home Journal -lehdessä Forrest Davis ja Ernest K. Lindley -
presidentin läheinen ystävä - tekivät seuraavan merkittävän paljastuksen
artikkelissa "How War Came".
"Kun presidentti Roosevelt ja pääministeri Churchill tapasivat Newfoundlandin edustalla sijaitsevassa
lahdessa Atlantin konferenssissa, Churchill halusi puuttua ongelmaan suoraan.
Hän pyysi presidentiltä - kuten britit, australialaiset ja hollantilaiset olivat toistuvasti
pyytäneet tätä hallitusta aiemmin - liittyä lopulliseen julistukseen Japanille."
Ultimatum on vaatimus, johon liittyy uhka ja joka edustaa dilemmaa:
"Tee tämä tai tee tuo, tai muuten...".
Tässä tapauksessa, kuten pian näemme, Japania uhattiin rangaistustoimenpiteellä,
joka oli taloudellinen saarto, toisin sanoen pakotteet,
mikä oli tunnustettu provokaatio sotaan.
Mutta mitä itse uhkavaatimuksessa vaadittiin?
Ja mitä todisteita on siitä, että presidentti Roosevelt todella hyväksyi Churchillin
vaatimuksen tällaisesta uhkavaatimuksesta Atlantin konferenssissa?
Näyttää olevan erinomaisia todisteita siitä, että presidentti Roosevelt
antoi tällaisen uhkavaatimuksen.
Kukaan muu kuin Henry Luce, Time-, Life- ja Fortune-lehtien päätoimittaja, ei ole vähempää kuin nykyisen
hallinnon ulkopolitiikan puolustaja, joka on myöntänyt, että presidentti Roosevelt esitti tällaisen
uhkavaatimuksen Japanille ja että sen esittäminen johti hyökkäykseen Pearl Harboriin.
Mitä todisteita on siitä, että Rooseveltin hallinto, joka oli jo 25. heinäkuuta 1941
jäädyttänyt Japanin varat kyseisessä maassa, kiihdytti nopeasti Japanin taloudellista kuristamista
Atlantin konferenssin jälkeen?
Saadakseni tarkan tilastollisen vastauksen otin yhteyttä sekä ulkoasiainministeriöön että
kauppaministeriöön ja pyysin kuukausittaisia tietoja Yhdysvaltain
viennistä Japaniin vuonna 1941.
Yllätyksekseni sain samanlaisen vastauksen molemmilta ministeriöiltä:
"Erityisen toimeenpanomääräyksen vuoksi Japanin kanssa käytävää kauppaa koskevia
tilastoja ei julkaista huhtikuusta 1941 alkaen."
Koska japanilaiset varmasti tietävät, mitä tavaroita he saivat Yhdysvalloista
vuoden 1941 aikana, on aiheellista kysyä: "Keneltä nämä tilastot salataan?".
Kongressiedustajana pystyin käyttämään etuoikeuttani ja pyytämään
näitä tietoja hallintovirastolta.
Koska ne ovat kuitenkin oletettavasti luottamuksellisia, en voi paljastaa niitä tällä hetkellä.
Muiden lähteiden tarkastelu valaisee kuitenkin huomattavasti sitä, missä määrin Rooseveltin
hallinto asetti Japanille taloudellisia pakotteita Atlantin konferenssin ja Pearl Harboriin
kohdistuneen hyökkäyksen välisenä aikana.
Esimerkiksi New York Timesin sivulla 7 17. elokuuta 1941 luki: "Varapresidentti Wallace, taloudellisen puolustusneuvoston
puheenjohtaja, vahvisti tänään raportit, joiden mukaan tämä ryhmä työskentelee jo hankkeiden
parissa, joiden tarkoituksena on painostaa Japania kaupan alalla."
Toisin sanoen alle viikossa Atlantin konferenssin jälkeen talouspakotteiden
koneisto saatiin liikkeelle.
Kuusi viikkoa myöhemmin Japanin taloudellinen hätätila oli kärjistynyt, kuten New York
Timesin 24. lokakuuta 1941 sivulla 36 luki.
"Japanin raaka-ainepula on pahentunut jyrkästi ja sen teollinen toiminta on häiriintynyt vakavasti,
koska sen kauppa suurten ulkomaisten maiden kanssa on keskeytetty, kauppaministeriö
ilmoitti tänään.
Japanin ja Yhdysvaltojen, Brittiläisen imperiumin ja Alankomaiden Intian
välisen merenkulun ja kaupan sanotaan "käytännössä pysähtyneen".
Joulukuun 2. päivänä 1941 - viisi päivää ennen Pearl Harboria
- luimme tästä päivästä New York Timesin sivulta 6:
"Liittoutuneiden saarto on katkaissut Japanilta noin 75 prosenttia sen tavanomaisesta tuonnista, National Industrial Conference
Board [maailmanlaajuinen, voittoa tavoittelematon yhdysvaltalainen ajatushautomo ja liike-elämän jäsenjärjestö] raportoi eilen.
Analyysissä "The Effects of the Allied Economic Japanin saarto"
[Paneeli totesi, että huolimatta Japanin hallituksen asettamista rajuista
rajoituksista, joilla pyritään venyttämään käytettävissä olevia
toimituksia, saarto voi lopulta osoittautua katastrofaaliseksi.""
Viikkoa ennen hyökkäystä Pearl Harboriin kysyin eräältä tunnetulta ei-japanilaiselta itämaalaiselta: "Onko tilanne
Tyynellämerellä niin vakava kuin miltä se näyttää?".
"Kyllä", hän vastasi, "hän on tosissaan.
Japanilla ei ole muuta vaihtoehtoa kuin ryhtyä sotaan tai joutua taloudelliseen
orjuuteen loppuelämäkseen."
Kysymys kuuluu, tajusiko presidentti Roosevelt silloin, kun hän hyväksyi Churchillin ehdotuksen, että
taloudellisten pakotteiden määrääminen keinona panna täytäntöön Japanille
asettamansa uhkavaatimus merkitsi sotaa?
On vaikea ymmärtää, miten hän ei olisi voinut ymmärtää tätä, koska hän oli itse antanut
24. heinäkuuta 1941 vapaaehtoiskomitealle seuraavan lausunnon, joka on julkaistu ulkoministeriön tiedotteessa
26. heinäkuuta 1941 sivulla 72.".
"No, jos olisimme katkaisseet öljyn saannin, he - japanilaiset - olisivat luultavasti menneet Hollannin Itä-Intiaan jo vuosi sitten, ja sota olisi
alkanut." "Jos olisimme katkaisseet öljyn saannin, he olisivat luultavasti menneet Hollannin Itä-Intiaan jo vuosi sitten."
Heti Atlantin konferenssin jälkeen, kaksi viikkoa myöhemmin, Roosevelt vetosi näihin itse
tunnustettuihin sotaa tuottaviin pakotteisiin.
Eikö ollutkin outoa, että Atlantin konferenssin jälkeen, kun välikohtaus Japanin kanssa oli ilmeisesti
toivottava, Roosevelt yhtäkkiä muutti politiikkaansa ja katkaisi sotatarvikkeiden lisäksi
myös käytännössä kaiken, mitä japanilainen siviiliväestö tarvitsi?
Sama Roosevelt, joka kansan vetoomuksesta huolimatta oli vuosien ajan kieltäytynyt panemasta täytäntöön vuoden
1936 puolueettomuuslakia, jonka tarkoituksena oli estää sotatarvikkeiden toimittaminen Japaniin ja joka näin
ollen oli suurelta osin myötävaikuttanut siihen, että tämä kansakunta sai raaka-aineita aseita varten, joita
nyt käytetään omia joukkojamme vastaan.
Kuten presidentin oman puolueen jäsen, kongressiedustaja Harton W. Sumners Teksasista, edustajainhuoneen
oikeuskomitean puheenjohtaja, totesi Saturday Evening Post -lehdelle lähettämässään
kirjeessä, joka julkaistiin kyseisessä lehdessä 4. huhtikuuta 1942 sivulla 26.
"Olemme olleet hyvin typerä kansa, joka on antanut poliitikkojen päästä kuin koira veräjästä.
Pearl Harborin tragedian syyttäminen japanilaisista on kuin joku, joka kutittaa
muulia takajalasta ja yrittää selittää sen itsepäisen tilan
syyttämällä muulia luottamuksen pettämisestä."
Merivoimien operaatiopäällikkö lähetti 27. marraskuuta 1941 Tyynenmeren
laivaston ylipäällikölle viestin, jossa todettiin, että viestiä oli pidettävä sotavaroituksena
siitä, että Japanin aggressiivisia toimia oli odotettavissa
lähipäivinä.
Uusia varoituksia lähetettiin 28. marraskuuta, 30. marraskuuta, 1. joulukuuta, 3. joulukuuta,
4. joulukuuta, 6. joulukuuta ja 7. joulukuuta.
Viimeinen varoitus saapui Havaijille japanilaisten hyökkäyksen alettua.
Kaksi viikkoa ennen Pearl Harboriin kohdistunutta hyökkäystä varoituksia lähetettiin siis
lähes päivittäin, puhumattakaan siitä, että varotoimia oli toteutettu
harvemmin jo aiemmin.
On vaikea ymmärtää, mitä muuta olisi voitu tehdä varoitusten suhteen.
Eikö näiden varoitusten tiheys, kiireellisyys ja sanamuoto viittaa siihen,
että hyökkäys Pearl Harboriin ei ollut presidentille yllätys?
Myönsikö pääministeri Churchill koskaan, että hän yritti
vetää Yhdysvallat tähän sotaan?
Kyllä!
Täysin auki
- kun olimme jo siellä - tämä vaatimus vietiin häneltä pois, kuten New York Timesin 16. helmikuuta 1942 sivulla 6 kerrottiin.
"Kun tarkastelen ja lasken Yhdysvaltojen voimaa ja sen valtavia voimavaroja ja tunnen, että
he ovat nyt pelissä meidän kanssamme, Brittiläisen Kansainyhteisön kanssa, kuinka kauan
se sitten kestääkään, kuolemaan tai voittoon asti, en voi uskoa, että maailmassa
on mitään muuta tosiasiaa, joka voisi verrata sitä.
Tämä on se, mistä unelmoin, minkä eteen tein töitä ja minkä eteen
työskentelin, ja nyt se on toteutunut."
Tämä on varmasti tylppä tunnustus.
Myönsivätkö Churchill tai Roosevelt koskaan, että Atlantin konferenssi oli erityinen
syy heidän pyrkimyksiinsä vetää Yhdysvallat sotaan Japania vastaan?
On vaikea ymmärtää, miten muuten Churchillin 28. tammikuuta 1942 parlamentissa pitämässä puheessa
seuraavaa myönnytystä - kuten New York Times samana päivänä kertoi - voisi kutsua:
"Kabinetin politiikkana oli välttää Japanin kanssa sekaantumista lähes hinnalla millä
hyvänsä, kunnes olimme varmoja siitä, että myös Yhdysvallat sekaantuisi asiaan.
Toisaalta Atlantin konferenssin jälkeen, jossa keskustelin näistä kysymyksistä
presidentti Rooseveltin kanssa, ja sen jälkeen, kun oli olemassa todennäköisyys, että Yhdysvallat,
vaikkei se itse hyökkäisikään, astuisi sotaan Kaukoidässä ja varmistaisi
siten lopullisen voiton, osa näistä peloista näytti hälvenevän.
Tapahtumat eivät pettäneet tätä odotusta."
Tämä näyttää osoittavan, että presidentti Roosevelt ei ainoastaan antanut periksi Churchillin
painostukselle asettaa uhkavaatimus Japanille ja määrätä pakotteita, vaan myös sitoutui
yleisesti ottamaan Yhdysvallat mukaan sotaan, vaikka Japani ei hyökkäisi.
Nykyään noin miljoona amerikkalaista poikaa taistelee 3-8 000 kilometrin päässä kotoa.
Yhdysvaltain kansa on valmis taistelemaan - lainausmerkki - "neljän vapauden" puolesta, mutta tiedämme,
että meidän on säilytettävä ne kotimaassa, jos aiomme myöntää ne muille.
Käyttämällä perinteistä sananvapautta ja tutkimusvapautta jatkamme kaikkien
kysymysten esittämistä ja vastausten etsimistä sitä mukaa kuin niitä ilmenee.
Milloin saamme koko tarinan siitä, mitä Atlantin konferenssissa tapahtui?
Kysyimme siitä silloin ja kysymme siitä nyt.
Jos presidentti Roosevelt oli niin jääräpäisesti kieltäytynyt panemasta täytäntöön puolueettomuuslakia
Japania vastaan, vaikka yleinen mielipide sitä selvästi vaati, miksi hän sitten yhtäkkiä muutti
politiikkaansa Atlantin konferenssissa?
Vuosi sitten eräs kollegani kongressissa oli seurannut kuukausien ajan, kuinka taitavasti
presidentti Roosevelt oli vienyt meidät yhä lähemmäs Atlantin sodan partaalle, mutta
vastahakoinen kongressi esti sen viimeisellä askeleella yhä uudelleen.
Ja kun hän näki, kuinka kohtalo tarjosi presidentille 7. joulukuuta 1941 yllättäen upean
"täydellisen" moraalisen periaatteen - casus belli [sodan syy], joka oli kaiken kritiikin ulkopuolella,
hän huudahti epätoivoisena: "Mikä onni tällä miehellä on!"."
Mutta oliko se onnea?