Kedves nézőink, nem szabad megunnunk, hogy megemlékezzünk 1941. december 7-ről, arról a napról, amikor
az Egyesült Államok belépését a második világháborúba a Pearl Harbor-i
japán támadás indokolta.
Miért nem?
A háború kirobbantása az amerikai és brit kormányok által hazugságokon alapuló
terror ismétlődő mintáját mutatja.
Hogy hogyan keveredett Japán a tervek szerint véres háborúba az USA-val, azt részletesen kifejti
a korabeli szemtanú, Jeanette Rankin alábbi beszéde, amelyet észak-amerikai tudósítónk
mutat be a Rankin Hall előtt.
Dan: A Pearl Harbor elleni támadás évfordulójának előestéjén a Montanai Egyetem havas campusáról
jelentkezünk Missoulából, Montana államból, az Egyesült Államokból.
Van kapcsolat a jelenlegi környezetünk és a 82 évvel ezelőtti
Pearl Harbor-i események között.
A mögöttem lévő épület a Rankin Hall, amely Jeannette Rankin montanai politikusról kapta a nevét,
aki 1916-ban történelmet írt, amikor az első nőként bekerült az amerikai kongresszusba.
Ő volt az egyetlen a kongresszusban, aki mindkét világháborúban való részvétel ellen szavazott.
1916-ban Rankin asszony szociális kérdésekért, a nők választójogáért és az USA első
világháborús semlegességéért kampányolt.
Győzelme után nem sokkal jelentős döntés előtt állt.
1917 áprilisában Woodrow Wilson elnök, aki szintén az amerikai semlegesség mellett kampányolt, a kongresszushoz
fordult "Ő tartott minket távol a háborútól" választási szlogenjével, és jóváhagyást kért
a háborúba való belépéshez.
Wilson már súlyosan megsértette a semlegességet azzal, hogy fegyvereket és pénzt szállított
a Németország ellen 1914 óta harcoló szövetséges hatalmaknak.
A Kongresszus együttes ülésén elmondott híres háborús beszédében az elnök az amerikai kormányt
"az emberiség jogainak egyik legnagyobb bajnokaként" méltatta, és kijelentette, hogy "a világot biztonságossá
kell tenni a demokrácia számára".
A kongresszus megadta Wilsonnak a háborút, de a szenátus hat tagja és a képviselőház
50 tagja, köztük Jeanette Rankin, a határozat ellen szavazott.
Azt mondta kollégáinak: "Ki akarok állni a hazám mellett, de nem
szavazhatok a háború mellett".
Szavazatuk nagyon népszerűtlennek bizonyult.
A Helena Independent című újság "tőrnek a német propagandisták kezében, a császár
bolondjának, az Egyesült Államokban a hun hadsereg tagjának
és síró iskoláslánynak" titulálta.
Elvesztette a montanai választók támogatását, és ennek következtében a kongresszusi mandátumát is.
23 évvel később egy újabb világháborúba való belépés kísértete foglalkoztatta az amerikaiakat, akik
ismét a semlegesség mellett foglaltak állást.
Wendell Willkie, Roosevelt ellenfele az 1940-es választási kampányban, akkor kapott lendületet, amikor azt jósolta,
hogy Roosevelt háborúba fogja vezetni Amerikát.
Roosevelt azzal az ígérettel válaszolt, hogy nem küld amerikai csapatokat
a csatába, megnyerte a választást, és harmadik ciklusára is hivatalban maradt.
Ugyanebben az évben Jeannette Rankin ismét indult a kongresszusban, és ezúttal háborúellenes
álláspontja volt programjának fő pillére.
1941-ben a történelem megismételte önmagát, amikor Roosevelt az amerikai történelem egyik leghíresebb
beszédét mondta el a kongresszus együttes ülésén, mindössze egy nappal a Pearl
Harbor elleni támadás után: Az úgynevezett "gyalázatos nap" beszéd
Ismét egy amerikai elnök követelte a Kongresszustól a háborúról való szavazást,
és Jeanette Rankin ismét nemmel szavazott.
De ezúttal ő volt az egyetlen ellenző hang.
Rankin tudta, hogy szavazata mennyire népszerűtlen lesz, és hogy álláspontja a kongresszusi
karrierjének végét jelentheti.
Akkor miért szavazott nemmel?
Bizonyára voltak más háborúellenes kongresszusi képviselők is, akik szintén a semlegesség
mellett foglaltak állást, de akiknek nem volt más választásuk, mint Roosevelt támogatása
a japánok által "provokálatlan és alattomos" támadásnak nevezett támadás után.
Még Charles Lindbergh is, aki korábban olyan hevesen kiállt Amerika semlegessége mellett, Pearl Harbor
után meggondolta magát, és határozottan támogatta Amerika belépését a háborúba.
Rankin azonban egyedül állt a kongresszusban.
És miért?
A 77. Kongresszus 1942-es "Congressional Record" dokumentumai között találunk
egy beszédet Mrs. Rankin.
Egy évvel később, a Pearl Harbor elleni támadás első évfordulóján, amikor Amerika két hadszíntéren
is harcolt a nép teljes támogatásával, maga Jeannette Rankin is megjelent a 77. kongresszus előtt,
és beszédet mondott "Néhány kérdés Pearl Harborról" címmel: "Néhány
kérdés Pearl Haborról".
Hallgasson meg néhány kiválasztott részletet a beszédből, és döntse el, hogy Rankin asszonynak
jogos aggályai voltak-e Roosevelt háborús törekvéseinek támogatásával kapcsolatban:
Házelnök úr, egy éve háborúban állunk.
A Kongresszus tagjaként, aki 1941. december 8-án a hadüzenet ellen szavazott, magam is szeretnék
feltenni néhány kérdést a támadáshoz vezető bizonyos tevékenységek jelentőségéről:
Pearl Harbor volt az amerikai történelem legnagyobb villámcsapása.
Valóban joggal merülhet fel a kérdés, hogy vajon bármely felelős amerikai
forrás előre látta-e a japán támadást.
Ebben az összefüggésben szeretném megismételni a következő figyelemre méltó kijelentést,
amely felér egy jóslattal, a Christian Century magazin 1941. november 19-i számából
- három héttel a japán támadás előtt.
"Nem titok, hogy a fehér birodalmak egész gyarmati struktúrája a szétesés veszélyével fenyeget,
ha nem avatkozunk be Ázsiában.
Sok brit vezető üdvözölné az amerikaiak bevonulását Japán ellen."
Sydney Rogerson háború előtti Propaganda a következő háborúban című könyvében megfogalmazott tézisét, miszerint Nagy-Britannia
számára a legbiztosabb módja annak, hogy az Egyesült Államokat rávegye a segítségre, az volt, hogy
belekeveredjünk egy Japán elleni háborúba, az események igazolták.
Mit mond Rogerson úr, egy angol szerző, konkrétan a brit
imperialisták terveiről?
Könyvét 1939-ben a brit cenzorok betiltották az amerikai exportot.
A 148. oldalon Rogerson úr a következő nyilatkozatot tette a brit imperialisták terveiről.
"Az Egyesült Államokat meggyőzni arról, hogy játsszuk a mi szerepünket,
sokkal nehezebb lesz, mint 1914-ben
- annyira nehéz, hogy nem valószínű, hogy sikerülni fog.
Egyértelmű fenyegetésre van szükség Amerikát illetően;
olyan fenyegetés, amelyet propaganda útján minden állampolgárral is meg kell ismertetni,
mielőtt a köztársaság ismét fegyvert ragadna egy külső vitában.
A helyzet jelentősen megkönnyebbülne, ha Japán is részt venne, és
ez minden további nélkül bevonhatná és valószínűleg be is vonná Amerikát.
Mindenesetre propagandistáink természetes és nyilvánvaló célja lenne, hogy ezt elérjék, ahogyan
a Nagy Háború idején sikerült az Egyesült Államokat is belekeverniük a
Németország elleni háborúba."
Más szóval, három évvel Pearl Harbor előtt a brit imperialisták kitalálták,
hogyan vehetik rá az Egyesült Államokat, hogy ismét segítsen.
De pontosan hogyan is keveredett volna Japán háborúba az Egyesült Államokkal?
Nincs jobb módja annak, hogy egy nemzetet háborúba kergessünk, mint a gazdasági szankciók, különösen,
ha olyan országokról van szó, amelyek nem rendelkeznek fontos nyersanyagokkal.
Valóban, amikor Rogerson úr megírta éleslátó könyvét,
a "gazdasági szankciók háborút jelentenek" kifejezés még
- a Népszövetség 1937-ben Olaszországgal szemben megfogalmazott fenyegetésének visszhangja - még mindig mindenki ajkán van.
Kongresszus: Nem lenne elég Nagy-Britannia számára, ha rávenné az Egyesült Államokat,
hogy szakítsa meg a kereskedelmi kapcsolatokat Japánnal, amely gazdasági életének fennmaradása
nagymértékben függ a nyersanyagok importjától, cserébe selyemért és
manufaktúrákért?
Van-e bizonyíték arra, hogy a brit kormány konkrétan eladta a Roosevelt-kormányzatnak
a Japán elleni gazdasági szankciók politikáját?
A "Ladies Home Journal" 1942. júliusi számában Forrest Davis és Ernest K. Lindley - az
elnök közeli barátja - a következő jelentős felfedezést tette "Hogyan
jött a háború" című cikkében.
"Amikor Roosevelt elnök és Churchill miniszterelnök találkoztak egy Új-Fundland előtti öbölben
az Atlanti Konferencián, Churchill szemtől szembe akarta kezelni a problémát.
Arra kérte az elnököt - ahogyan a britek, az ausztrálok és a hollandok már többször kérték
ezt a kormányt korábban is - hogy csatlakozzon egy Japánnak szóló végső nyilatkozathoz."
Az ultimátum olyan követelés, amely fenyegetéshez kapcsolódik és dilemmát jelent:
"Tedd ezt vagy azt, vagy különben...".
Ebben az esetben, amint azt rövidesen látni fogjuk, a büntetőintézkedés, amellyel Japánt meg
akarták fenyegetni, egy gazdasági blokád volt, más szóval szankciók,
egy bevallott háborús provokáció.
De mit követelt maga az ultimátum?
És milyen bizonyíték van arra, hogy Roosevelt elnök valóban elfogadta Churchill
ilyen ultimátumra vonatkozó követelését az atlanti konferencián?
Úgy tűnik, kiváló bizonyíték van arra, hogy Roosevelt elnök
ilyen ultimátumot adott ki.
Nem kisebb személy, mint Henry Luce, a Time, a Life és a Fortune szerkesztője, a hivatalban lévő kormány
külpolitikájának védelmezője elismerte, hogy Roosevelt elnök ilyen ultimátumot intézett Japánhoz,
és hogy ennek az ultimátumnak a kézbesítése vezetett a Pearl Harbor elleni támadáshoz.
Milyen bizonyíték van arra, hogy a Roosevelt-kormányzat, amely már 1941. július 25-én
befagyasztotta az országban lévő japán vagyonokat, az Atlanti Konferencia után gyorsan felgyorsította
Japán gazdasági megfojtását?
Hogy pontos statisztikai választ kapjak, felvettem a kapcsolatot a Külügyminisztériummal és
a Kereskedelmi Minisztériummal, és kértem az 1941-ben Japánba
irányuló amerikai export havi adatait.
Meglepetésemre mindkét minisztériumtól azonos választ kaptam:
"Egy különleges végrehajtási utasítás miatt 1941 áprilisától nem tesznek közzé statisztikát
a Japánnal folytatott kereskedelemről."
Mivel a japánok bizonyára tudják, hogy 1941 folyamán milyen árukat kaptak az Egyesült
Államoktól, helyénvaló megkérdezni: "Kik elől titkolják ezeket a statisztikákat?".
Képviselőnőként élhettem az előjogommal, és kérhettem ezeket az adatokat
egy közigazgatási ügynökségtől.
Azonban az állítólagos bizalmas jellegük miatt jelenleg nem hozhatom nyilvánosságra őket.
Más források áttekintése azonban jelentős fényt vet arra, hogy a Roosevelt-kormányzat milyen
mértékben vezetett be gazdasági szankciókat Japán ellen az Atlanti Konferencia és a Pearl
Harbor elleni támadás közötti hónapokban.
A New York Times 1941. augusztus 17-i számának 7. oldalán például ezt olvashatjuk: "Wallace alelnök, a Gazdasági Védelmi
Tanács elnöke ma megerősítette azokat a jelentéseket, amelyek szerint ez a csoport már dolgozik
olyan terveken, amelyek kereskedelmi nyomást gyakorolnak Japánra".
Más szóval, kevesebb mint egy héttel az Atlanti Konferencia után beindult
a gazdasági szankciók gépezete.
Hat héttel később a gazdasági vészhelyzet Japánban akuttá vált, amint azt a New York Times 1941.
október 24-i számának 36. oldalán olvashatjuk.
"Japán nyersanyaghiánya meredeken súlyosbodott, és ipari tevékenységét komolyan megzavarta
a nagy külfölddel folytatott kereskedelem felfüggesztése - jelentette ma
a kereskedelmi minisztérium.
A Japán és az Egyesült Államok, a Brit Birodalom és a Holland Indiák közötti
hajózás és kereskedelem állítólag "gyakorlatilag leállt".
1941. december 2-án - öt nappal Pearl Harbor előtt - a New
York Times 6. oldalán olvashatunk erről a napról:
"A szövetségesek blokádja miatt Japán a szokásos importjának mintegy 75 százalékától esett el, jelentette
tegnap a National Industrial Conference Board [globális, nonprofit amerikai agytröszt és üzleti tagszervezet].
A "A szövetséges gazdasági válság hatásai" című elemzésében Japán blokádja"
[A testület megjegyezte, hogy a japán kormány által a rendelkezésre
álló készletek megnyújtása érdekében bevezetett drasztikus korlátozások
ellenére a blokád végül katasztrofálisnak bizonyulhat."
Egy héttel Pearl Harbor megtámadása előtt megkérdeztem egy neves nem japán keleti személyt: "Olyan súlyos
a helyzet a Csendes-óceánon, mint amilyennek látszik?".
"Igen - válaszolta -, komolyan gondolja.
Japánnak nincs más választása, mint háborúzni, vagy gazdasági rabszolgasággal kell szembenéznie
létezése hátralévő részében."
Továbbra is kérdéses, hogy Roosevelt elnök tisztában volt-e azzal, amikor elfogadta Churchill javaslatát,
hogy a gazdasági szankciók bevezetése, mint a Japánnak szóló ultimátum kikényszerítésének
módja, háborút jelent?
Nehéz megérteni, hogyan nem tudta ezt felfogni, hiszen ő maga 1941. július 24-én a következő
nyilatkozatot tette az Önkéntes Bizottság előtt, amint arról a Külügyminisztérium 1941. július
26-i Közlönyének 72. oldalán beszámolt.
"Nos, ha elvágtuk volna az olajat, akkor ők - a japánok - valószínűleg már egy évvel
ezelőtt elmentek volna Holland Kelet-Indiába, és háború lett volna."
Közvetlenül az Atlanti Konferencia után két héttel Roosevelt hivatkozott ezekre
az önfeledt háborús szankciókra.
Nem volt furcsa, hogy az Atlanti Konferencia után, amikor egy Japánnal való incidens látszólag kívánatos
volt, Roosevelt úr hirtelen megváltoztatta politikáját, és nemcsak a háborús ellátást, hanem
gyakorlatilag mindent elvágott, amire a japán civil lakosságnak szüksége volt?
Ugyanaz a Roosevelt, aki a nép kérése ellenére évekig megtagadta az 1936-os semlegességi törvény végrehajtását,
amelynek célja az volt, hogy megakadályozza a Japánba irányuló háborús áruk szállítását, és így
nagyban hozzájárult ahhoz, hogy ez a nemzet nyersanyagot kapjon a fegyverkezéshez, amelyet most a saját
csapataink ellen használnak.
Ahogy az elnök saját pártjának egyik tagja, Harton W. Sumners texasi képviselő, a képviselőház
igazságügyi bizottságának elnöke a Saturday Evening Postnak írt levelében
megjegyezte, amely 1942. április 4-én jelent meg a magazin 26. oldalán.
"Nagyon ostoba nép voltunk, ami lehetővé tette, hogy a politikusok megússzák a gyilkosságot.
Pearl Harbor tragédiájáért a japánokat hibáztatni olyan, mintha valaki, aki egy öszvér
hátsó lábát csiklandozza, azzal próbálná megmagyarázni annak makacs
állapotát, hogy azzal vádolja az öszvért, hogy elárulta a bizalmát."
1941. november 27-én a haditengerészeti hadműveleti főnök üzenetet küldött a csendes-óceáni
flotta főparancsnokának, amelyben lényegében azt írta, hogy az üzenet háborús figyelmeztetésnek
tekintendő, miszerint az elkövetkező napokban Japán agresszív
fellépése várható.
További figyelmeztetéseket küldtek november 28-án, november 30-án, december 1-jén, december
3-án, december 4-én, december 6-án és december 7-én.
Az utolsó figyelmeztetés a japán támadás megkezdése után érkezett Hawaiira.
Láthatjuk tehát, hogy két héttel a Pearl Harbor elleni támadás előtt szinte naponta
küldtek figyelmeztetéseket, nem is beszélve a korábban tett ritkább
óvintézkedésekről.
Nehéz megérteni, hogy mit lehetett volna még tenni a figyelmeztetések terén.
Valóban, nem azt sugallja e figyelmeztetések gyakorisága, sürgőssége és megfogalmazása,
hogy a Pearl Harbor elleni támadás semmiképpen sem volt meglepetés az elnök számára?
Churchill miniszterelnök beismerte valaha, hogy megpróbálta belerángatni
az Egyesült Államokat ebbe a háborúba?
Igen!
Teljesen nyitott
- miután már ott voltunk - ezt az állítást kicsikarták belőle, amint arról a New York Times 1942. február 16-i számának 6. oldalán beszámolt.
"Amikor felmérem és kiszámítom az Egyesült Államok erejét és hatalmas erőforrásait,
és érzem, hogy most velünk, a Brit Nemzetközösséggel játszanak, akármeddig
is tart ez a játék, halálig vagy győzelemig, nem hiszem, hogy van még
egy olyan tény a világon, amely ehhez fogható lenne.
Ez az, amiről álmodtam, amiért dolgoztam, amiért
dolgoztam, és most megvalósult."
Ez bizonyára nyers elismerés.
Elismerte-e valaha Churchill vagy Roosevelt, hogy az Atlanti Konferencia volt a konkrét oka az Egyesült
Államok Japán elleni háborúba való belerángatására tett erőfeszítéseiknek?
Nehéz megérteni, hogyan másként lehetne nevezni Churchill 1942. január 28-i parlamenti
beszédének következő beismerését - ahogyan arról a New York Times aznap beszámolt:
"A kabinet politikája az volt, hogy szinte mindenáron kerüljük a Japánnal való összecsapást,
amíg nem vagyunk biztosak abban, hogy az Egyesült Államok is belekeveredik.
Másrészt, az Atlanti Konferencia óta, amelyen Roosevelt elnökkel megvitattam
ezeket a kérdéseket, és annak a valószínűségnek a fennállása óta, hogy az Egyesült Államok,
még ha nem is támadják meg, belép a háborúba a Távol-Keleten, és így biztosítja
a végső győzelmet, úgy tűnt, hogy e félelmek egy része eloszlott.
És ezt a várakozást az események nem csalódtatták."
Ez arra utal, hogy Roosevelt elnök nemcsak Churchill nyomásának engedett, hogy ultimátumot
adjon ki Japánnak és szankciókat szabjon ki, hanem általános kötelezettséget vállalt
arra, hogy Amerikát akkor is bevonja a háborúba, ha Japán nem támad.
Ma körülbelül egymillió amerikai fiú harcol 3-8000 mérföldre otthonától.
Az amerikai nép hajlandó harcolni a - idézem - "négy szabadságért", de tudjuk,
hogy ezeket otthon kell megőriznünk, ha másoknak is meg akarjuk adni.
A véleménynyilvánítás és a kutatás szabadságához való hagyományos jogunkkal élve továbbra
is fel fogunk tenni minden kérdést, és keresni fogjuk a válaszokat, amint azok felmerülnek.
Mikor kapjuk meg a teljes történetet arról, hogy mi történt az Atlanti Konferencián?
Akkor is kérdeztünk róla, és most is kérdezünk róla.
Ha Roosevelt elnök olyan makacsul elutasította a semlegességi törvény Japánnal szembeni végrehajtását,
amikor a közvélemény egyértelműen ezt követelte, miért változtatta meg olyan hirtelen politikáját
az Atlanti Konferencián?
Egy évvel ezelőtt egyik kongresszusi kollégám hónapokon át figyelte, hogy Roosevelt
elnök milyen ügyesen vitt minket egyre közelebb az atlanti háború széléhez, hogy aztán
az utolsó lépésnél a vonakodó kongresszus újra és újra meghiúsítsa a dolgot.
És amikor látta, hogy a sors 1941. december 7-én a semmiből egy csodálatos "tökéletes" erkölcsi
elvet ajándékozott az elnöknek - egy minden kritikán felül álló casus belli-t [háborús okot],
kétségbeesetten felkiáltott: "Micsoda szerencséje van ennek az embernek!".
De vajon szerencse volt?