Mieli žiūrovai, nepavargstame prisiminti 1941 m. gruodžio 7 d. - datą, kai Japonijos
įvykdyta Perl Harboro ataka pateisino JAV įsitraukimą į
Antrąjį pasaulinį karą.
Kodėl gi ne?
Šio karo inicijavimas rodo, kad JAV ir Didžiosios Britanijos vyriausybės,
remdamosi melu, nuolat vykdo terorą.
Kaip Japonija pagal planą įsitraukė į kruviną karą su JAV, išsamiai paaiškinama
šioje amžininkės Jeanette Rankin kalboje, kurią mūsų Šiaurės Amerikos korespondentas
pristato prie Rankin Hall.
Danas: Perl Harboro užpuolimo metinių išvakarėse pranešame iš snieguoto
Montanos universiteto miestelio Misuloje, Montanos valstijoje, JAV.
Dabartinė aplinka ir įvykiai Perl Harbore prieš
82 metus yra susiję.
Už manęs esantis pastatas yra Rankin Hall, pavadintas Montanos politikės Jeannette Rankin,
kuri 1916 m. įėjo į istoriją kaip pirmoji moteris, išrinkta į JAV Kongresą, vardu.
Ji taip pat vienintelė Kongrese balsavo prieš dalyvavimą abiejuose pasauliniuose karuose.
1916 m. J. Rankin agitavo už socialinius klausimus, moterų rinkimų teisę ir JAV
neutralumą Pirmajame pasauliniame kare.
Netrukus po pergalės jai teko priimti svarbų sprendimą.
1917 m. balandį prezidentas Vudrou Vilsonas (Woodrow Wilson), kuris taip pat agitavo už JAV
neutralumą, kreipėsi į Kongresą su rinkimų šūkiu "Jis apsaugojo mus nuo karo" ir paprašė
pritarimo pradėti karą.
Vilsonas jau buvo rimtai pažeidęs neutralitetą, nes tiekė ginklus ir pinigus
sąjungininkėms, kurios nuo 1914 m. kovojo su Vokietija.
Savo garsiojoje karo kalboje jungtinėje Kongreso sesijoje prezidentas gyrė JAV
vyriausybę kaip "vieną didžiausių žmonijos teisių gynėjų" ir skelbė, kad "pasaulis
turi tapti saugus demokratijai".
Kongresas suteikė Vilsonui teisę kariauti, tačiau šeši Senato ir 50 Atstovų
rūmų narių, tarp jų ir Jeanette Rankin, balsavo prieš rezoliuciją.
Savo kolegoms ji sakė: "Noriu palaikyti savo šalį, bet
negaliu balsuoti už karą."
Jų balsavimas pasirodė esąs labai nepopuliarus.
Laikraštis "Helena Independent" pavadino ją "dagiu vokiečių propagandistų
rankose, kaizerio kvailele, hunų armijos Jungtinėse Valstijose
nare ir verkiančia mokine".
Ji prarado Montanos rinkėjų paramą ir dėl to neteko vietos Kongrese.
Po 23 metų amerikiečiai vėl pasisakė už neutralitetą, nes buvo susirūpinę, kad
gali kilti dar vienas pasaulinis karas.
Wendellas Willkie, Ruzvelto oponentas 1940 m. rinkimų kampanijoje, gavo postūmį, kai išpranašavo,
kad Ruzveltas ves Ameriką į karą.
Ruzveltas atsakė pažadu nesiųsti amerikiečių karių į mūšį,
laimėjo rinkimus ir liko valdžioje trečią kadenciją.
Tais pačiais metais Jeannette Rankin vėl kandidatavo į Kongresą, ir šį kartą jos antikarinė
pozicija buvo pagrindinis jos programos ramstis.
1941 m. istorija pasikartojo, kai praėjus vos dienai po Perl Harboro užpuolimo
Ruzveltas bendrame Kongreso posėdyje pasakė vieną garsiausių
kalbų Amerikos istorijoje: Vadinamoji "Gėdos dienos" kalba
JAV prezidentas dar kartą pareikalavo Kongreso balsuoti dėl karo,
ir Jeanette Rankin vėl balsavo prieš.
Tačiau šį kartą ji buvo vienintelis nepritariantis balsas.
Rankin žinojo, koks nepopuliarus bus jos balsas ir kad jos pozicija gali reikšti
jos karjeros Kongrese pabaigą.
Kodėl ji balsavo prieš?
Be abejo, buvo ir kitų antikarinių Kongreso narių, kurie taip pat pasisakė
už neutralitetą, tačiau jiems neliko nieko kito, kaip tik palaikyti Ruzveltą
po to, ką jis pavadino "neišprovokuota ir klastinga" japonų ataka.
Net Čarlzas Lindbergas, kuris taip griežtai pasisakė už Amerikos neutralumą, po Perl Harboro
pakeitė savo nuomonę ir tvirtai palaikė Amerikos įsitraukimą į karą.
Tačiau Rankinas Kongrese liko vienas.
Ir kodėl?
1942 m. 77-ojo Kongreso "Congressional Record" dokumentuose randame
kalbą iš ponios M. Rankinas.
Po metų, per pirmąsias Perl Harboro užpuolimo metines, kai Amerika kariavo dviejuose kariniuose
teatruose ir sulaukė visiško visuomenės palaikymo, Jeannette Rankin pati pasirodė 77-ajame
Kongrese ir pasakė kalbą "Keletas klausimų apie Perl Harborą":
"Keletas klausimų apie Pearl Habor".
Išklausykite pasirinktas kalbos ištraukas ir nuspręskite, ar R.
Rankin pagrįstai nerimavo dėl Ruzvelto raginimo pradėti karą:
Pone Pirmininke, jau metus kariaujame.
Kaip Kongreso narys, 1941 m. gruodžio 8 d. balsavęs prieš karo paskelbimą, pats norėčiau
užduoti keletą klausimų apie tam tikrų veiksmų, lėmusių šią ataką, reikšmę:
Perl Harboras buvo didžiausias žaibas Amerikos istorijoje.
Iš tiesų pagrįstai kyla klausimas, ar kuris nors atsakingas amerikiečių
šaltinis numatė Japonijos puolimą.
Šiame kontekste norėčiau pacituoti šį nuostabų teiginį, prilygstantį prognozei,
iš 1941 m. lapkričio 19 d. - likus trims savaitėms iki Japonijos puolimo
- žurnalo "Christian Century".
"Niekam ne paslaptis, kad visai baltųjų imperijų kolonijinei struktūrai gresia žlugimas,
jei nesikišime į Aziją.
Daugelis Didžiosios Britanijos vadovų būtų pritarę Amerikos įsitraukimui į kovą su Japonija."
Sidnėjaus Rogersono (Sydney Rogerson) prieškarinėje knygoje "Propaganda kitame kare" (Propaganda in the
Next War) iškelta tezė, kad patikimiausias būdas Didžiajai Britanijai įtikinti Jungtines
Valstijas padėti - įtraukti mus į karą su Japonija, pasitvirtino.
Ką konkrečiai apie britų imperialistų planus sako anglų
rašytojas J. Rogersonas?
1939 m. britų cenzoriai uždraudė jo knygą eksportuoti į Ameriką.
148 puslapyje J. Rogersonas pateikė tokį pareiškimą apie britų imperialistų planus.
"Įtikinti Jungtines Valstijas atlikti savo vaidmenį
bus daug sunkiau nei 1914
m. - taip sunku, kad vargu ar pavyks.
Reikia aiškios grėsmės Amerikai;
grėsmė, apie kurią taip pat turi būti informuojamas kiekvienas pilietis per
propagandą, prieš Respublikai vėl imantis ginklo išoriniame ginče.
Padėtis gerokai palengvėtų, jei į šį procesą įsitrauktų Japonija,
o į jį be didesnio vargo galėtų įsitraukti ir tikriausiai įsitrauktų Amerika.
Bet kuriuo atveju tai būtų natūralus ir akivaizdus mūsų propagandistų tikslas, kaip
jiems pavyko įtraukti Jungtines Amerikos Valstijas į karą su Vokietija
Didžiojo karo metais."
Kitaip tariant, likus trejiems metams iki Perl Harboro, britų imperialistai
sugalvojo, kaip priversti Jungtines Valstijas dar kartą padėti.
Tačiau kaip būtent Japonija turėjo įsitraukti į karą su Jungtinėmis Valstijomis?
Nėra geresnio būdo paskatinti šalį kariauti nei ekonominės sankcijos,
ypač kai kalbama apie šalis, kurios neturi svarbių žaliavų.
Iš tiesų tuo metu, kai J. Rogersonas rašė savo įžvalgią
knygą, frazė "ekonominės sankcijos reiškia karą" buvo
- Tautų lygos grasinimo Italijai 1937 m. aidas - vis dar visų lūpose.
Kongresas: Ar nepakaktų, kad Didžioji Britanija paskatintų Jungtines
Valstijas nutraukti prekybinius santykius su Japonija, kurios ekonominio gyvenimo
tęstinumas labai priklauso nuo žaliavų importo mainais į šilką
ir dirbinius?
Ar yra įrodymų, kad Didžiosios Britanijos vyriausybė Ruzvelto administracijai
pardavė šią ekonominių sankcijų Japonijai politiką?
"Ladies Home Journal" 1942 m. liepos mėn. žurnale Forrestas Deivisas ir Ernestas K. Lindlis
- artimas prezidento draugas - straipsnyje, pavadintame "Kaip kilo karas",
padarė tokį svarbų atskleidimą.
"Kai prezidentas Ruzveltas ir ministras pirmininkas Čerčilis susitiko Atlanto konferencijoje
Niufaundlendo įlankoje, Čerčilis norėjo spręsti problemą iš esmės.
Jis paprašė Prezidento - kaip anksčiau ne kartą prašė britai, australai
ir olandai. - prisijungti prie galutinės deklaracijos Japonijai."
Ultimatumas - tai reikalavimas, susijęs su grėsme ir keliantis dilemą:
"Daryk tai arba tai, arba...".
Šiuo atveju, kaip netrukus pamatysime, baudžiamoji priemonė, kuria buvo grasinama
Japonijai, buvo ekonominė blokada, kitaip tariant, sankcijos,
pripažinta karo provokacija.
Tačiau ko buvo reikalaujama pačiame ultimatume?
Ir kokie yra įrodymai, kad prezidentas Ruzveltas iš tikrųjų sutiko
su Čerčilio ultimatumo reikalavimu Atlanto konferencijoje?
Atrodo, kad yra puikių įrodymų, jog tokį ultimatumą paskelbė
prezidentas Ruzveltas.
Ne vienas dabartinės administracijos užsienio politikos gynėjas, o ne "Time", "Life" ir "Fortune"
redaktorius Henry Luce'as, pripažino, kad prezidentas Ruzveltas iškėlė Japonijai tokį
ultimatumą ir kad šio ultimatumo įteikimas paskatino Perl Harboro puolimą.
Kokie yra įrodymai, kad Ruzvelto administracija, kuri jau 1941 m. liepos 25
d. įšaldė Japonijos turtą toje šalyje, po Atlanto konferencijos sparčiai paspartino
Japonijos ekonominį smaugimą?
Norėdamas gauti tikslų statistinį atsakymą, kreipiausi į Valstybės departamentą ir Prekybos
departamentą ir paprašiau pateikti mėnesinius duomenis apie
Amerikos eksportą į Japoniją 1941 m.
Mano nuostabai, iš abiejų ministerijų gavau vienodą atsakymą:
"Dėl specialaus vykdomojo įsakymo nuo 1941 m. balandžio mėn. prekybos su Japonija
statistiniai duomenys nebus skelbiami."
Kadangi japonai tikrai žino, kokias prekes 1941 m. gavo iš Jungtinių
Valstijų, reikėtų paklausti: "Nuo ko slepiama ši statistika?"
Būdama Kongreso narė, galėjau pasinaudoti savo prerogatyva ir paprašyti šių
duomenų iš administracinės agentūros.
Tačiau dėl tariamai konfidencialaus jų pobūdžio šiuo metu negaliu jų atskleisti.
Tačiau kitų šaltinių apžvalga atskleidžia, kokiu mastu Ruzvelto administracija
taikė ekonomines sankcijas Japonijai per kelis mėnesius nuo Atlanto konferencijos
iki Perl Harboro puolimo.
Pavyzdžiui, 1941 m. rugpjūčio 17 d. "New York Times" 7 puslapyje skaitome: "Viceprezidentas Wallace'as, Ekonominės
gynybos valdybos pirmininkas, šiandien patvirtino pranešimus, kad ši grupė jau rengia projektus,
kuriais siekiama daryti prekybinį spaudimą Japonijai."
Kitaip tariant, praėjus mažiau nei savaitei po Atlanto konferencijos, ekonominių
sankcijų mechanizmas buvo paleistas.
Po šešių savaičių Japonijoje ekonominė krizė tapo itin opi, kaip rašoma 1941 m. spalio
24 d. laikraščio "New York Times" 36 puslapyje.
"Japonijoje smarkiai padidėjo žaliavų trūkumas, o sustabdžius prekybą su didžiausiomis
užsienio šalimis labai sutriko jos pramoninė veikla, šiandien pranešė
Prekybos ministerija.
Teigiama, kad laivyba ir prekyba tarp Japonijos ir Jungtinių Valstijų,
Britų imperijos ir Olandijos Indijos "praktiškai sustojo".
1941 m. gruodžio 2 d. - likus penkioms dienoms iki Perl Harboro
- "New York Times" 6 puslapyje skaitėme apie šią dieną:
"Dėl sąjungininkų blokados Japonija neteko maždaug 75 proc. įprasto importo, vakar pranešė Nacionalinė
pramonės konferencijų taryba [pasaulinė ne pelno siekianti JAV analitinė ir verslo narystės organizacija].
Analizėje "Sąjungininkų ekonominio poveikio Japonijos blokada"
[Ekspertų grupė pažymėjo, kad nepaisant drastiškų apribojimų,
kuriuos Japonijos vyriausybė nustatė siekdama sumažinti turimas
atsargas, blokada galiausiai gali būti pražūtinga."
Likus savaitei iki Perl Harboro užpuolimo, paklausiau vieno žymaus ne japonų kilmės rytiečio: "Ar
padėtis Ramiajame vandenyne tokia rimta, kaip atrodo?"
"Taip, - atsakė jis, - ji rimtai nusiteikusi.
Japonija neturi kito pasirinkimo, kaip tik kariauti arba visą likusį savo egzistavimo
laiką patirti ekonominę vergiją."
Lieka klausimas, ar prezidentas Ruzveltas, priimdamas Čerčilio pasiūlymą, suprato,
kad ekonominių sankcijų įvedimas, kaip būdas įgyvendinti ultimatumą
Japonijai, reiškia karą?
Sunku suprasti, kaip jis galėjo to nesuprasti, nes 1941 m. liepos 24 d. jis pats padarė
tokį pareiškimą Savanorių komitetui, apie kurį pranešta 1941 m. liepos 26 d. Užsienio reikalų
ministerijos biuletenyje, p. 72.
"Na, jei būtume nutraukę naftos tiekimą, jie - japonai - tikriausiai jau prieš metus
būtų išvykę į Olandijos Rytų Indiją ir būtų kilęs karas."
Iš karto po Atlanto konferencijos, praėjus dviem savaitėms, Ruzveltas pasinaudojo šiomis savo
paties pripažintomis karo sukėlimo sankcijomis.
Ar ne keista, kad po Atlanto konferencijos, kai incidentas su Japonija buvo akivaizdžiai
pageidautinas, Ruzveltas staiga pakeitė savo politiką ir nutraukė ne tik karo
atsargas, bet ir beveik viską, ko reikėjo Japonijos civiliams gyventojams?
Tas pats Ruzveltas, kuris, nepaisydamas visuotinio prašymo, daugelį metų atsisakė vykdyti
1936 m. Neutralumo aktą, skirtą užkirsti kelią karo prekių siuntimui į Japoniją, ir
taip prisidėjo prie šios šalies aprūpinimo žaliavomis, reikalingomis ginkluotei, kuri
dabar naudojama prieš mūsų karius.
Kaip laiške laikraščiui "Saturday Evening Post", išspausdintame 1942 m. balandžio 4 d.
26 puslapyje, pažymėjo prezidento partijos narys, Teksaso kongresmenas Hartonas
W. Sumnersas (Harton W. Sumners), Atstovų Rūmų teismų komiteto pirmininkas.
"Mes buvome labai kvaili žmonės, todėl politikai galėjo išsisukti nuo bausmės.
Kaltinti japonus dėl Perl Harboro tragedijos - tai tas pats, kas kai kas nors,
glostydamas mului užpakalinę koją, bando paaiškinti jo nepaklusnumą,
kaltindamas mulą, kad jis išdavė jo pasitikėjimą."
1941 m. lapkričio 27 d. Laivyno operacijų vadas išsiuntė pranešimą Ramiojo
vandenyno laivyno vyriausiajam vadui, kuriame iš esmės nurodė, kad šis pranešimas laikytinas
karo perspėjimu, jog artimiausiomis dienomis galima tikėtis
agresyvių Japonijos veiksmų.
Kiti įspėjimai buvo išsiųsti lapkričio 28 d., lapkričio 30 d., gruodžio 1 d., gruodžio
3 d., gruodžio 4 d., gruodžio 6 d. ir gruodžio 7 d.
Paskutinis įspėjimas Havajus pasiekė jau prasidėjus japonų puolimui.
Taigi matome, kad likus dviem savaitėms iki Perl Harboro užpuolimo įspėjimai buvo siunčiami
beveik kasdien, jau nekalbant apie retesnes atsargumo priemones, kurių
buvo imtasi anksčiau.
Sunku suprasti, ką dar buvo galima padaryti įspėjant.
Iš tiesų, ar šių įspėjimų dažnumas, skubumas ir formuluotės nerodo,
kad Pearl Harboro užpuolimas Prezidentui jokiu būdu nebuvo staigmena?
Ar ministras pirmininkas Čerčilis kada nors prisipažino, kad bandė
įtraukti Jungtines Valstijas į šį karą?
Taip!
Visiškai atviras
- po to, kai mes jau buvome ten - šis reikalavimas iš jo buvo išgautas, kaip rašoma 1942 m. vasario 16 d. "New York Times" 6 puslapyje.
"Kai apžvelgiu ir apskaičiuoju Jungtinių Amerikos Valstijų galią ir jų milžiniškus
išteklius ir jaučiu, kad jos dabar žaidžia su mumis, su Britų Tautų Sandrauga, kad
ir kiek ilgai tai truktų, iki mirties ar pergalės, negaliu patikėti, kad visame
pasaulyje yra koks nors kitas faktas, galintis su tuo lygintis.
Apie tai svajojau, to siekiau ir dėl to dirbau,
o dabar tai išsipildė."
Be abejo, tai akivaizdus pripažinimas.
Ar Čerčilis ir Ruzveltas kada nors pripažino, kad Atlanto konferencija buvo konkreti priežastis,
dėl kurios jie stengėsi įtraukti Jungtines Valstijas į karą su Japonija?
Sunku suprasti, kaip kitaip galima pavadinti tokį prisipažinimą 1942 m. sausio 28
d. Čerčilio kalboje parlamente, apie kurį tą dieną pranešė "New York Times":
"Kabineto politika buvo beveik bet kokia kaina vengti įsitraukti į Japonijos
santykius, kol nebūsime tikri, kad Jungtinės Valstijos taip pat įsitrauks.
Kita vertus, po Atlanto konferencijos, kurioje šiuos klausimus aptariau su
prezidentu Ruzveltu, ir atsiradus tikimybei, kad Jungtinės Valstijos, net jei pačios nebus
užpultos, įsitrauks į karą Tolimuosiuose Rytuose ir taip užsitikrins galutinę
pergalę, kai kurie iš šių nuogąstavimų, regis, buvo išsklaidyti.
Įvykiai nenuvylė šių lūkesčių."
Tai rodo, kad prezidentas Ruzveltas ne tik pasidavė Čerčilio spaudimui paskelbti
ultimatumą Japonijai ir įvesti sankcijas, bet ir prisiėmė bendrą įsipareigojimą
įtraukti Ameriką į karą, net jei Japonija nepultų.
Šiandien maždaug milijonas amerikiečių berniukų kovoja už 3-8 000 mylių nuo namų.
Amerikos žmonės yra pasirengę kovoti už, cituoju, "keturias laisves", bet mes žinome,
kad turime jas išsaugoti namuose, jei norime jas suteikti kitiems.
Naudodamiesi savo tradicine teise į saviraiškos ir tyrimo laisvę
ir toliau užduosime visus klausimus ir ieškosime atsakymų į juos.
Kada sužinosime visą istoriją apie tai, kas įvyko Atlanto konferencijoje?
Apie tai klausėme tada ir klausiame dabar.
Jei prezidentas Ruzveltas taip atkakliai atsisakė vykdyti Neutralumo aktą prieš Japoniją,
nors viešoji nuomonė aiškiai to reikalavo, kodėl jis taip staiga pakeitė savo politiką
Atlanto konferencijoje?
Prieš metus vienas iš mano kolegų Kongrese kelis mėnesius stebėjo, kaip sumaniai
prezidentas Ruzveltas vis labiau artėjo prie karo Atlanto vandenyne slenksčio, tačiau
paskutiniame žingsnyje jam vis kliudydavo nenoromis nusiteikęs Kongresas.
Ir kai pamatė, kaip 1941 m. gruodžio 7 d. likimas netikėtai pateikė prezidentui
puikų "tobulą" moralinį principą - jokios kritikos nereikalaujantį casus belli (karo
priežastį), jis iš nevilties sušuko: "Kaip šiam žmogui pasisekė!"
Bet ar tai buvo sėkmė?