Dārgie skatītāji, mēs nedrīkstam nogurt, atceroties 1941. gada 7. decembri - dienu,
kad Japānas uzbrukums Pērlhārborai attaisnoja ASV iesaistīšanos
Otrajā pasaules karā.
Kāpēc ne?
Šī kara izraisīšana liecina par ASV un Lielbritānijas valdību atkārtotu,
uz meliem balstītu terora pasākumu modeli.
Kā Japāna saskaņā ar plānu iesaistījās asiņainajā karā ar ASV, detalizēti skaidrots nākamajā
laika liecinieces Žanetas Rankinas (Jeanette Rankin) runā, ar kuru mūsu Ziemeļamerikas korespondents
iepazīstina Rankinas zāles priekšā.
Dens: Uzbrukuma Pērlhārborai gadadienas priekšvakarā mēs ziņojam no sniegotā
Montānas Universitātes pilsētiņas Misulā, Montānas štatā, ASV.
Pastāv saikne starp mūsu pašreizējo vidi un notikumiem
Pērlhārborā pirms 82 gadiem.
Ēka aiz manis ir Rankin Hall, kas nosaukta Montānas politiķes Jeannette Rankin vārdā, kura
1916. gadā iegāja vēsturē kā pirmā sieviete, kas tika ievēlēta ASV Kongresā.
Viņa bija arī vienīgā Kongresā, kas balsoja pret dalību abos pasaules karos.
1916. gadā Renkinas kundze piedalījās kampaņā par sociālajiem jautājumiem, sieviešu vēlēšanu
tiesībām un ASV neitralitāti Pirmajā pasaules karā.
Drīz pēc uzvaras viņai nācās pieņemt svarīgu lēmumu.
1917. gada aprīlī prezidents Vudro Vilsons, kurš arī bija piedalījies kampaņā par ASV neitralitāti,
uzrunāja Kongresu ar savu priekšvēlēšanu saukli "Viņš mūs pasargāja no kara" un lūdza
atļauju iesaistīties karā.
Vilsons jau bija nopietni pārkāpis neitralitāti, piegādājot ieročus un naudu
sabiedrotajām valstīm, kas kopš 1914. gada cīnījās pret Vāciju.
Savā slavenajā kara runā kopīgajā Kongresa sesijā prezidents slavēja ASV valdību
kā "vienu no lielākajiem cilvēces tiesību aizstāvjiem" un paziņoja, ka "pasaule
ir jāpadara droša demokrātijai".
Kongress piešķīra Vilsonam karu, taču seši Senāta un 50 Pārstāvju palātas
locekļi, tostarp Žanete Rankina, balsoja pret šo rezolūciju.
Viņa saviem kolēģiem bija teikusi: "Es vēlos atbalstīt savu valsti,
bet es nevaru balsot par karu."
Viņu balsojums izrādījās ļoti nepopulārs.
Laikraksts "The Helena Independent" viņu nodēvēja par "dunci vācu propagandistu
rokās, ķeizara muļķi, huņņu armijas dalībnieci
ASV un raudošu skolnieci".
Viņa zaudēja Montānas vēlētāju atbalstu un līdz ar to arī vietu Kongresā.
Pēc 23 gadiem amerikāņus atkal nodarbināja vēl viena pasaules kara sākšanās draudi,
un viņi atkal iestājās par neitralitāti.
Vendels Vilkijs (Wendell Willkie), Rūzvelta oponents 1940. gada vēlēšanu kampaņā, guva atbalstu, kad viņš
prognozēja, ka Rūzvelts ievedīs Ameriku karā.
Rūzvelts atbildēja ar solījumu nesūtīt amerikāņu karaspēku
kaujās, uzvarēja vēlēšanās un palika amatā trešo termiņu.
Tajā pašā gadā Dženeta Rankina atkal kandidēja Kongresā, un šoreiz viņas pretkara nostāja
bija galvenais viņas programmas pīlārs.
1941. gadā vēsture atkārtojās, kad tikai dienu pēc uzbrukuma Pērlhārbai Rūzvelts
uzstājās ar vienu no slavenākajām runām ASV vēsturē, uzstājoties
kopīgā Kongresa sesijā: Tā sauktā "Neslavas dienas" runa
ASV prezidents atkal pieprasīja Kongresam balsot par karu, un
Žanete Rankina atkal balsoja pret.
Taču šoreiz viņa bija vienīgā, kas iebilda.
Rankina zināja, cik nepopulārs būs viņas balsojums un ka viņas nostāja nozīmēs
viņas karjeras beigas Kongresā.
Tad kāpēc viņa balsoja pret?
Protams, bija arī citi pret karu noskaņoti Kongresa locekļi, kuri arī bija izteikušies
par labu neitralitātei, bet kuriem nebija citas izvēles kā atbalstīt Rūzveltu pēc tam,
kad viņš bija aprakstījis japāņu uzbrukumu kā "neprovocētu un viltīgu".
Pat Čārlzs Lindbergs, kurš tik dedzīgi atbalstīja Amerikas neitralitāti, pēc Pērlhārboras
pārdomāja un stingri atbalstīja Amerikas iesaistīšanos karā.
Taču Rankins Kongresā bija viens.
Un kāpēc?
1942. gada 77. kongresa "Congressional Record" dokumentos atrodam runu, kas nākusi
klajā ar kundzes runu. Rankins.
Gadu vēlāk, pirmajā gadadienā pēc uzbrukuma Pērlhārbai, kad Amerika cīnījās divās
karadarbības zonās ar pilnīgu tautas atbalstu, pati Dženeta Rankina uzstājās 77.
kongresā un teica runu "Daži jautājumi par Pērlhārboru":
"Daži jautājumi par Pearl Habor".
Uzklausiet dažus izvēlētus fragmentus no runas un izlemiet, vai Rankinas kundzei
bija pamatotas bažas par Rūzvelta virzības uz karu atbalstīšanu:
Priekšsēdētāja kungs, mēs jau gadu esam karā.
Kā Kongresa loceklis, kurš 1941. gada 8. decembrī balsoja pret kara pieteikšanu, es pats vēlētos
uzdot dažus jautājumus par to, cik nozīmīgas bija dažas darbības, kas noveda pie šī uzbrukuma:
Pērlhārbora bija lielākais zibens spēriens Amerikas vēsturē.
Ir patiešām pamatoti apšaubīt, vai kāds atbildīgs amerikāņu
avots paredzēja japāņu uzbrukumu.
Šajā kontekstā es vēlētos citēt šādu ievērojamu apgalvojumu, kas ir līdzvērtīgs
pareģojumam, no žurnāla Christian Century 1941. gada 19. novembrī - trīs nedēļas
pirms japāņu uzbrukuma.
"Nav noslēpums, ka visai balto impēriju koloniālajai struktūrai draud sabrukums,
ja mēs neiejauksimies Āzijā.
Daudzi britu līderi atzinīgi vērtētu amerikāņu iesaistīšanos cīņā pret Japānu."
Sidnejs Rodžersons savā pirmskara grāmatā "Propaganda nākamajā karā" izvirzīja tēzi, ka visdrošākais
veids, kā Lielbritānija varētu pārliecināt Amerikas Savienotās Valstis palīdzēt,
ir iesaistīt mūs karā ar Japānu, un notikumi to apstiprināja.
Ko angļu rakstnieks Rogersona kungs ir teicis konkrēti par britu
imperiālistu plāniem?
1939. gadā britu cenzūra aizliedza viņa grāmatu eksportēt uz Ameriku.
148. lappusē Rogersona kungs sniedza šādu paziņojumu par britu imperiālistu plāniem.
"Pārliecināt Amerikas Savienotās Valstis spēlēt mūsu lomu
būs daudz grūtāk nekā 1914.
gadā - tik grūti, ka tas diez vai izdosies.
Amerikai ir nepieciešami skaidri draudi;
draudi, par kuriem ar propagandas starpniecību ir jāinformē ikviens pilsonis,
pirms Republika atkal ķersies pie ieročiem ārējā strīdā.
Situācija ievērojami atvieglotos, ja tiktu iesaistīta Japāna,
kas varētu un, visticamāk, arī iesaistītu Ameriku bez liekiem iebildumiem.
Jebkurā gadījumā tas būtu dabisks un pašsaprotams mūsu propagandistu mērķis,
tāpat kā viņiem izdevās iesaistīt ASV karā ar Vāciju
Lielā kara laikā."
Citiem vārdiem sakot, trīs gadus pirms Pērlhārboras britu imperiālisti bija
izdomājuši, kā panākt, lai Amerikas Savienotās Valstis atkal palīdzētu.
Bet kā tieši Japānai bija jāiesaistās karā ar ASV?
Nav labāka veida, kā panākt, ka valsts sāk karu, kā ekonomiskās sankcijas,
jo īpaši, ja runa ir par valstīm, kurām nav svarīgu izejvielu.
Patiesībā laikā, kad Rogersona kungs rakstīja savu izprotošo
grāmatu, frāze "ekonomiskās sankcijas nozīmē karu" bija.
- kas ir atbalss 1937. gada Nāciju Līgas draudiem Itālijai, - joprojām ir visu lūpās.
Kongress: Vai Lielbritānijai nepietiktu ar to, lai pamudinātu Amerikas Savienotās
Valstis pārtraukt tirdzniecības attiecības ar Japānu, kuras ekonomiskās dzīves turpināšanās
lielā mērā ir atkarīga no izejvielu importa apmaiņā pret zīdu un rūpniecības
izstrādājumiem?
Vai ir pierādījumi par kādu konkrētu gadījumu, kad Lielbritānijas valdība
pārdeva šo ekonomisko sankciju politiku pret Japānu Rūzvelta administrācijai?
"Ladies Home Journal" 1942. gada jūlija numurā Forrests Deiviss un Ernests K. Lindlijs -
tuvs prezidenta draugs - rakstā ar nosaukumu "Kā nāca karš" (How War Came)
atklāja šādu nozīmīgu atklājumu.
"Kad viņi - prezidents Rūzvelts un premjerministrs Čērčils - tikās Atlantijas okeāna konferencē
Ņūfaundlendas līcī, Čērčils vēlējās risināt problēmu no galvas.
Viņš lūdza prezidentam - tāpat kā briti, austrālieši un holandieši jau iepriekš vairākkārt
lūguši šai valdībai. - pievienoties galīgajai deklarācijai Japānai."
Ultimāts ir prasība, kas ir saistīta ar draudiem un rada dilemmu:
"Dari to vai to, vai arī...".
Šajā gadījumā, kā drīzumā redzēsim, soda pasākums, ar kuru draudēja Japānai,
bija ekonomiskā blokāde, citiem vārdiem sakot, sankcijas,
kas bija atzīta provokācija uz karu.
Bet ko pieprasīja pats ultimāts?
Un kādi ir pierādījumi tam, ka prezidents Rūzvelts patiešām pieņēma
Čērčila prasību par šādu ultimātu Atlantijas konferencē?
Šķiet, ka ir lieliski pierādījumi, ka šādu ultimātu izvirzīja
prezidents Rūzvelts.
Ne viens vien pašreizējās administrācijas ārpolitikas aizstāvis - žurnālu Time, Life un Fortune
redaktors Henrijs Lūss (Henry Luce) - ir atzinis, ka prezidents Rūzvelts Japānai izvirzīja
šādu ultimātu un ka šī ultimāta izvirzīšana noveda pie uzbrukuma Pērlhārborai.
Kādi ir pierādījumi tam, ka Rūzvelta administrācija, kas jau 1941. gada 25. jūlijā
bija iesaldējusi Japānas aktīvus šajā valstī, pēc Atlantijas konferences strauji paātrināja
Japānas ekonomisko ierobežošanu?
Lai iegūtu precīzu statistisku atbildi, es sazinājos gan ar Valsts departamentu, gan ar
Tirdzniecības departamentu un pieprasīju ikmēneša datus par
Amerikas eksportu uz Japānu 1941. gadā.
Man par pārsteigumu es saņēmu identisku atbildi no abām ministrijām:
"Īpaša rīkojuma dēļ no 1941. gada aprīļa netiks publicēti statistikas
dati par tirdzniecību ar Japānu."
Tā kā japāņi noteikti zina, kādas preces viņi saņēma no Amerikas Savienotajām
Valstīm 1941. gadā, ir vietā jautāt: "No kā tiek slēpta šī statistika?"
Kā kongresmene es varēju izmantot savas prerogatīvas un pieprasīt šos
datus no administratīvās aģentūras.
Tomēr, ņemot vērā to it kā konfidenciālo raksturu, šobrīd es tos nevaru izpaust.
Tomēr citu avotu apskats sniedz ievērojamu skaidrību par to, cik lielā mērā Rūzvelta
administrācija piemēroja Japānai ekonomiskās sankcijas mēnešos starp Atlantijas
konferenci un uzbrukumu Pērlhārborai.
Piemēram, 1941. gada 17. augusta laikraksta "New York Times" 7. lappusē lasām: "Viceprezidents Voliss, Ekonomiskās
aizsardzības padomes priekšsēdētājs, šodien apstiprināja ziņas, ka šī grupa jau strādā
pie projektiem, lai izdarītu tirdzniecības spiedienu uz Japānu."
Citiem vārdiem sakot, mazāk nekā nedēļu pēc Atlantijas konferences tika iedarbināts
ekonomisko sankciju mehānisms.
Pēc sešām nedēļām Japānā ekonomiskā ārkārtas situācija bija kļuvusi akūta, kā lasām laikraksta
New York Times 1941. gada 24. oktobra 36. lappusē.
"Japānas izejvielu trūkums ir krasi pasliktinājies, un Japānas rūpnieciskā darbība ir nopietni
traucēta, jo ir apturēta tās tirdzniecība ar lielākajām ārvalstīm, šodien
ziņoja Tirdzniecības ministrija.
Tiek apgalvots, ka kuģniecība un tirdzniecība starp Japānu un Amerikas Savienotajām
Valstīm, Britu impēriju un Nīderlandes Indiju ir "praktiski apstājusies".
1941. gada 2. decembrī - piecas dienas pirms Pērlhārboras - mēs
lasījām par šo dienu laikraksta New York Times 6. lappusē:
"Sabiedroto blokādes dēļ Japānai ir atslēgts aptuveni 75 % no tās parastā importa, vakar ziņoja Nacionālā
rūpniecības konferenču padome [globāla, bezpeļņas ASV ideju laboratorija un uzņēmēju organizācija].
Analīzē ar nosaukumu "Sabiedroto valstu ekonomikas ietekme uz Eiropas Savienību" (The Effects of the Allied Economic Japānas blokāde"
[Ekspertu grupa norādīja, ka, neraugoties uz Japānas valdības noteiktajiem
drastiskajiem ierobežojumiem, lai palielinātu pieejamo piegāžu
apjomu, blokāde galu galā var izrādīties postoša."
Nedēļu pirms uzbrukuma Pērlhārborai es pajautāju kādam ievērojamam austrumu iedzīvotājam, kas nav japānis:
"Vai situācija Klusajā okeānā ir tik nopietna, kā šķiet?"
"Jā," viņš atbildēja, "viņa runā nopietni.
Japānai nav citas izvēles, kā vien doties uz karu vai arī visu atlikušo pastāvēšanas
laiku atrasties ekonomiskā verdzībā."
Jautājums paliek atklāts, vai prezidents Rūzvelts brīdī, kad viņš pieņēma Čērčila priekšlikumu,
apzinājās, ka ekonomisko sankciju noteikšana kā veids, kā īstenot
ultimātu Japānai, nozīmē karu?
Grūti saprast, kā viņš to varēja nesaprast, jo viņš pats 1941. gada 24. jūlijā Brīvprātīgo
komitejā bija sniedzis šādu paziņojumu, kā ziņots Ārlietu ministrijas biļetenā 1941.
gada 26. jūlijā, 72. lpp.
"Ja mēs būtu atslēguši naftu, viņi - japāņi - droši vien jau pirms gada būtu
devušies uz Nīderlandes Austrumindiju, un tur būtu sācies karš."
Tūlīt pēc Atlantijas konferences, divas nedēļas vēlāk, Rūzvelts atsaucās uz šīm pašu
atzītajām kara izraisīšanas sankcijām.
Vai nebija dīvaini, ka pēc Atlantijas konferences, kad acīmredzami bija vēlams incidents
ar Japānu, Rūzvelts pēkšņi mainīja savu politiku un pārtrauca ne tikai kara
piegādes, bet arī praktiski visu Japānas civiliedzīvotājiem nepieciešamo?
Tas pats Rūzvelts, kurš, neraugoties uz tautas lūgumiem, gadiem ilgi bija atteicies īstenot 1936.
gada Neitralitātes likumu, kura mērķis bija novērst kara preču sūtījumus uz Japānu un kurš tādējādi
lielā mērā bija veicinājis šīs valsts apgādāšanu ar izejvielām bruņojumam, kas tagad tiek
izmantots pret mūsu pašu karaspēku.
Prezidenta partijas biedrs, Teksasas Kongresa palātas Tieslietu komitejas priekšsēdētājs Hartons
V. Sumnerss (Harton W. Sumners, Teksasas štats), vēstulē laikrakstam "Saturday
Evening Post", kas 1942. gada 4. aprīlī publicēta 26. lappusē, norādīja, ka.
"Mēs esam bijuši ļoti muļķīga tauta, kas ir ļāvusi politiķiem izvairīties no soda.
Vainot japāņus Pērlhārboras traģēdijā ir tas pats, kas kāds,
kas glaudot mūlim pakaļkāju, mēģina izskaidrot tā
nepakļāvību, apsūdzot mūli uzticības nodošanā."
1941. gada 27. novembrī Jūras spēku operāciju vadītājs nosūtīja Klusā
okeāna flotes virspavēlniekam ziņojumu, kurā būtībā bija teikts, ka šis ziņojums jāuzskata
par kara brīdinājumu, ka tuvākajās dienās ir gaidāma agresīva
Japānas rīcība.
Turpmākie brīdinājumi tika nosūtīti 28. novembrī, 30. novembrī, 1. decembrī, 3.
decembrī, 4. decembrī, 6. decembrī un 7. decembrī.
Pēdējais brīdinājums Havaju salas sasniedza jau pēc japāņu uzbrukuma sākuma.
Tātad mēs redzam, ka divas nedēļas pirms uzbrukuma Pērlhārborai brīdinājumi tika izsūtīti
gandrīz katru dienu, nemaz nerunājot par retākiem piesardzības pasākumiem,
kas tika veikti agrāk.
Ir grūti saprast, ko vairāk varēja darīt brīdinājuma ziņā.
Vai tiešām šo brīdinājumu biežums, steidzamība un formulējums neliecina,
ka uzbrukums Pērlharborai nekādā ziņā nebija pārsteigums prezidentam?
Vai premjerministrs Čērčils kādreiz atzina, ka viņš mēģināja
ievilkt ASV šajā karā?
Jā!
Pilnīgi atvērts
- pēc tam, kad mēs jau bijām tur - šo prasību no viņa izspieda, kā ziņots laikraksta New York Times 1942. gada 16. februāra 6. lappusē.
"Kad es aplūkoju un aprēķinu Amerikas Savienoto Valstu spēku un to milzīgos resursus
un jūtu, ka tās tagad ir iesaistītas spēlē ar mums, ar Britu Nāciju Sadraudzību,
lai cik ilgi tā ilgtu, līdz nāvei vai uzvarai, es neticu, ka visā pasaulē
ir kāds cits fakts, kas varētu ar to salīdzināties.
Tas ir tas, par ko es sapņoju, uz ko es strādāju un ko es centos
panākt, un tagad tas ir īstenojies."
Tas, protams, ir tiešs atzinums.
Vai Čērčils vai Rūzvelts kādreiz atzina, ka Atlantijas konference bija
konkrēts iemesls viņu centieniem iesaistīt ASV karā ar Japānu?
Grūti saprast, kā citādi varētu nosaukt šādu atzīšanos Čērčila runā parlamentā
1942. gada 28. janvārī, par ko tajā pašā dienā ziņoja laikraksts "New York Times":
"Ministru kabineta politika bija par katru cenu izvairīties no iesaistīšanās
ar Japānu, kamēr mēs nebijām pārliecināti, ka arī ASV iesaistīsies.
No otras puses, kopš Atlantijas konferences, kurā šos jautājumus pārrunāju
ar prezidentu Rūzveltu, un pastāvošās varbūtības, ka Amerikas Savienotās Valstis, pat ja
pašas netiks uzbruktas, iesaistīsies karā Tālajos Austrumos un tādējādi
nodrošinās galīgo uzvaru, dažas no šīm bažām, šķiet, ir mazinājušās.
Un šīs cerības notikumi nepiepildīja."
Tas, šķiet, norāda, ka prezidents Rūzvelts ne tikai piekāpās Čērčila spiedienam
izvirzīt Japānai ultimātu un noteikt sankcijas, bet arī pauda vispārēju
apņemšanos iesaistīt Ameriku karā, pat ja Japāna neuzbruks.
Šodien aptuveni miljons amerikāņu zēnu cīnās 3-8000 jūdžu attālumā no mājām.
Amerikas iedzīvotāji ir gatavi cīnīties par - citēju - "četrām brīvībām", bet mēs
zinām, ka mums tās jāsaglabā mājās, ja vēlamies tās piešķirt citiem.
Īstenojot savas tradicionālās tiesības uz vārda un izmeklēšanas brīvību,
mēs turpināsim uzdot visus jautājumus un meklēt atbildes uz tiem, kad tie radīsies.
Kad mēs uzzināsim visu par to, kas notika Atlantijas konferencē?
Mēs par to jautājām toreiz, un mēs par to jautājam arī tagad.
Ja prezidents Rūzvelts bija tik spītīgi atteicies īstenot Neitralitātes aktu pret Japānu,
lai gan sabiedriskā doma to nepārprotami pieprasīja, kāpēc viņš Atlantijas konferencē
tik pēkšņi mainīja savu politiku?
Pirms gada viens no maniem kolēģiem Kongresā mēnešiem ilgi bija vērojis, kā prasmīgi
prezidents Rūzvelts mūs arvien vairāk tuvojās kara slieksnim Atlantijas okeānā, lai pēdējā
solī to atkal un atkal kavētu negribīgi noskaņotais Kongress.
Un, kad viņš redzēja, kā 1941. gada 7. decembrī liktenis prezidentam no zila
gaisa pasniedza lielisku "perfektu" morāles principu - nekritizējamu casus belli [kara
iemeslu], viņš izmisumā iesaucās: "Kāda veiksme šim cilvēkam ir!"
Bet vai tā bija veiksme?