Vážení diváci, nesmieme sa unúvať spomienkou na 7. december 1941, deň, keď
bol vstup USA do druhej svetovej vojny zdôvodnený japonským
útokom na Pearl Harbor.
Prečo nie?
Vyvolanie tejto vojny je dôkazom opakujúceho sa teroru zo strany americkej
a britskej vlády založeného na lžiach.
Ako sa Japonsko podľa plánu zaplietlo do krvavej vojny s USA, je podrobne vysvetlené v nasledujúcom
prejave dobovej svedkyne Jeanette Rankinovej, ktorý pred Rankinovou halou uvádza náš
severoamerický spravodajca.
Dan: V predvečer výročia útoku na Pearl Harbor sa hlásime zo zasneženého
areálu Montanskej univerzity v Missoule v americkej Montane.
Medzi naším súčasným prostredím a udalosťami v Pearl Harbor
spred 82 rokov existuje súvislosť.
Budova za mnou je Rankin Hall, pomenovaná po Jeannette Rankinovej, političke z Montany, ktorá
sa v roku 1916 zapísala do histórie ako prvá žena zvolená do Kongresu USA.
Ako jediná v Kongrese hlasovala proti účasti v oboch svetových vojnách.
V roku 1916 sa pani Rankinová zasadzovala za sociálne otázky, volebné právo žien
a neutralitu USA v prvej svetovej vojne.
Krátko po svojom víťazstve stála pred dôležitým rozhodnutím.
V apríli 1917 prezident Woodrow Wilson, ktorý tiež viedol kampaň za neutralitu
USA, vystúpil v Kongrese s volebným sloganom "Udržal nás mimo vojny" a požiadal
o súhlas so vstupom do vojny.
Wilson už predtým vážne porušil neutralitu tým, že dodával zbrane a peniaze
spojeneckým mocnostiam, ktoré od roku 1914 bojovali proti Nemecku.
Vo svojom slávnom vojnovom prejave na spoločnom zasadnutí Kongresu prezident chválil
vládu USA ako "jedného z najväčších bojovníkov za práva ľudstva" a vyhlásil, že "svet
musí byť bezpečný pre demokraciu".
Kongres dal Wilsonovi vojnu, ale šesť členov Senátu a 50 členov Snemovne
reprezentantov, vrátane Jeanette Rankinovej, hlasovalo proti rezolúcii.
Svojim kolegom povedala: "Chcem stáť pri svojej krajine, ale
nemôžem hlasovať za vojnu."
Ich hlasovanie sa ukázalo ako veľmi nepopulárne.
Noviny Helena Independent ju nazvali "dýkou v rukách nemeckých propagandistov,
cisárovou hlupaňou, členkou hunskej armády v Spojených
štátoch a plačúcou školáčkou".
Stratila podporu montanských voličov a v dôsledku toho aj kreslo v Kongrese.
O 23 rokov neskôr Američanov trápilo strašidlo vstupu do ďalšej svetovej vojny,
a tak sa opäť vyslovili za neutralitu.
Wendell Willkie, Rooseveltov protikandidát vo volebnej kampani v roku 1940, získal podporu, keď predpovedal,
že Roosevelt povedie Ameriku do vojny.
Roosevelt sa bránil sľubom, že nepošle americké vojská do
boja, vyhral voľby a zostal v úrade aj tretie funkčné obdobie.
V tom istom roku Jeannette Rankinová opäť kandidovala do Kongresu a tentoraz bol jej protivojnový
postoj hlavným pilierom jej programu.
V roku 1941 sa história zopakovala, keď Roosevelt predniesol jeden z najslávnejších
prejavov v americkej histórii na spoločnom zasadnutí Kongresu len
deň po útoku na Pearl Harbor: Takzvaný "Deň neslávy"
Prezident USA opäť žiadal od Kongresu hlasovanie o vojne a Jeanette
Rankinová opäť hlasovala proti.
Tentoraz však bola jediným nesúhlasným hlasom.
Rankinová vedela, aké nepopulárne bude jej hlasovanie a že jej postoj bude znamenať
koniec jej kariéry v Kongrese.
Prečo teda hlasovala proti?
Určite sa našli aj ďalší protivojnoví členovia Kongresu, ktorí sa tiež
vyslovili za neutralitu, ale po tom, čo Roosevelt označil za "nevyprovokovaný
a zákerný" útok Japoncov, nemali inú možnosť, ako Roosevelta podporiť.
Dokonca aj Charles Lindbergh, ktorý tak vehementne podporoval americkú neutralitu,
zmenil po Pearl Harbore názor a rozhodne podporil vstup Ameriky do vojny.
Rankin však v Kongrese zostal sám.
A prečo?
V dokumentoch "Congressional Record" 77. kongresu v roku 1942 nájdeme
prejav z pera pani Rankin.
O rok neskôr, na prvé výročie útoku na Pearl Harbor, keď Amerika bojovala na dvoch
frontoch s plnou podporou ľudu, vystúpila Jeannette Rankinová pred 77. kongresom a
predniesla prejav s názvom "Niektoré otázky o Pearl Harbor":
"Niekoľko otázok o Pearl Habor".
Vypočujte si niekoľko vybraných úryvkov z prejavu a sami rozhodnite, či mala
pani Rankinová oprávnené obavy z podpory Rooseveltovho presadzovania vojny:
Vážený pán predseda, už rok sme vo vojne.
Ako člen Kongresu, ktorý 8. decembra 1941 hlasoval proti vyhláseniu vojny, by som si rád
položil niekoľko otázok o význame niektorých aktivít, ktoré viedli k tomuto útoku:
Pearl Harbor bol najväčším úderom blesku v amerických dejinách.
Je skutočne dôvodné sa pýtať, či nejaký zodpovedný americký
zdroj predvídal japonský útok.
V tejto súvislosti by som chcel uviesť nasledujúce pozoruhodné vyhlásenie, ktoré
sa rovná predpovedi, z časopisu Christian Century z 19. novembra 1941 - tri
týždne pred japonským útokom.
"Nie je žiadnym tajomstvom, že celá koloniálna štruktúra bielych impérií je ohrozená
rozpadom, ak nezasiahneme v Ázii.
Mnohí britskí predstavitelia by privítali americkú účasť v boji proti Japonsku."
Téza Sydneyho Rogersona v jeho predvojnovej knihe Propaganda v budúcej vojne, že najistejším
spôsobom, ako Británia presvedčí Spojené štáty, aby jej pomohli, je
zapojiť nás do vojny s Japonskom, sa potvrdila.
Čo konkrétne hovorí pán Rogerson, anglický autor, o plánoch
britských imperialistov?
V roku 1939 britská cenzúra zakázala vývoz jeho knihy do Ameriky.
Na strane 148 sa pán Rogerson vyjadril k plánom britských imperialistov takto.
"Presvedčiť Spojené štáty, aby zohrali našu úlohu, bude oveľa
ťažšie ako v roku 1914 - tak
ťažké, že je nepravdepodobné, že sa to podarí.
Je potrebná jasná hrozba pre Ameriku;
hrozba, o ktorej musí byť každý občan informovaný aj prostredníctvom propagandy,
skôr než sa republika opäť chopí zbraní vo vonkajšom spore.
Situácia by sa výrazne uľahčila, keby sa do nej zapojilo Japonsko,
ktoré by mohlo a pravdepodobne by do nej bez ďalších okolkov zapojilo aj Ameriku.
V každom prípade by bolo prirodzeným a samozrejmým cieľom našich propagandistov dosiahnuť
to, rovnako ako sa im podarilo zatiahnuť Spojené štáty do vojny s Nemeckom
počas Veľkej vojny."
Inými slovami, tri roky pred Pearl Harborom britskí imperialisti
prišli na to, ako prinútiť Spojené štáty, aby im opäť pomohli.
Ako sa však Japonsko malo zapojiť do vojny so Spojenými štátmi?
Neexistuje lepší spôsob, ako priviesť krajinu k vojne, ako sú hospodárske
sankcie, najmä ak ide o krajiny, ktoré nemajú dôležité suroviny.
V čase, keď pán Rogerson napísal svoju prenikavú knihu,
bola veta "hospodárske sankcie znamenajú vojnu"
- ako ozvena hrozby Spoločnosti národov Taliansku v roku 1937 - je stále na jazyku.
Kongres: Nestačilo by Veľkej Británii, aby prinútila Spojené
štáty prerušiť obchodné vzťahy s Japonskom, ktorého hospodársky
život do veľkej miery závisí od dovozu surovín výmenou
za hodváb a výrobky?
Existujú dôkazy o konkrétnej príležitosti, kedy britská vláda predala Rooseveltovej
administratíve túto politiku hospodárskych sankcií voči Japonsku?
V časopise "Ladies Home Journal" z júla 1942 Forrest Davis a Ernest K. Lindley - prezidentov
blízky priateľ - v článku s názvom "Ako prišla vojna" priniesli nasledujúce
významné odhalenie.
"Keď sa prezident Roosevelt a premiér Churchill stretli v zálive pri Newfoundlande
na Atlantickej konferencii, Churchill chcel problém riešiť priamo.
Požiadal prezidenta - tak ako to už predtým opakovane žiadali Briti, Austrálčania
a Holanďania - aby túto vládu - pripojiť sa ku konečnému vyhláseniu Japonsku."
Ultimátum je požiadavka, ktorá je spojená s hrozbou a predstavuje dilemu:
"Urob to alebo to, inak..."
V tomto prípade, ako uvidíme čoskoro, trestné opatrenie, ktorým sa Japonsku hrozilo,
bola hospodárska blokáda, inými slovami, sankcie, čo
bola priznaná provokácia k vojne.
Čo však požadovalo samotné ultimátum?
A aké sú dôkazy o tom, že prezident Roosevelt skutočne prijal Churchillovu
požiadavku na takéto ultimátum na atlantickej konferencii?
Zdá sa, že existujú vynikajúce dôkazy o tom, že takéto ultimátum
vydal prezident Roosevelt.
Nie menší obhajca zahraničnej politiky súčasnej administratívy ako Henry Luce, redaktor
časopisov Time, Life a Fortune, priznal, že prezident Roosevelt vydal Japonsku takéto
ultimátum a že doručenie tohto ultimáta viedlo k útoku na Pearl Harbor.
Aké dôkazy existujú o tom, že Rooseveltova administratíva, ktorá už 25. júla
1941 zmrazila japonské aktíva v tejto krajine, po atlantickej konferencii rýchlo urýchlila
ekonomické škrty voči Japonsku?
Aby som získal presnú štatistickú odpoveď, obrátil som sa na ministerstvo zahraničných vecí
aj na ministerstvo obchodu a požiadal som o mesačné údaje o americkom
vývoze do Japonska v roku 1941.
Na moje prekvapenie som dostal rovnakú odpoveď z oboch ministerstiev:
"Na základe osobitného nariadenia sa od apríla 1941 nebudú zverejňovať
štatistiky o obchode s Japonskom."
Keďže Japonci určite vedia, aký tovar dostali od Spojených štátov v roku
1941, je vhodné sa spýtať: "Pred kým sa tieto štatistiky skrývajú?"
Ako kongresmanka som mohla využiť svoje právo a vyžiadať si
tieto údaje od správneho orgánu.
Vzhľadom na ich údajne dôverný charakter ich však v súčasnosti nemôžem zverejniť.
Preskúmanie iných zdrojov však vrhá značné svetlo na rozsah, v akom Rooseveltova
administratíva uvalila hospodárske sankcie na Japonsko v mesiacoch medzi atlantickou
konferenciou a útokom na Pearl Harbor.
V New York Times zo 17. augusta 1941 na strane 7 sa napríklad dočítame: "Viceprezident Wallace, predseda
Rady pre hospodársku obranu, dnes potvrdil správy, že táto skupina už pracuje na
projektoch, ktoré majú vyvinúť obchodný tlak na Japonsko."
Inými slovami, za menej ako týždeň po atlantickej konferencii sa rozbehla mašinéria
hospodárskych sankcií.
O šesť týždňov neskôr sa hospodárska kríza v Japonsku stala akútnou, ako sa dočítame v
New York Times z 24. októbra 1941 na strane 36.
"Nedostatok surovín v Japonsku sa prudko zhoršil a jeho priemyselná činnosť bola vážne
narušená pozastavením obchodu s významnými zahraničnými krajinami, informovalo
dnes ministerstvo obchodu.
Lodná doprava a obchod medzi Japonskom a Spojenými štátmi, Britským
impériom a Holandskou Indiou sa vraj "prakticky zastavili".
2. decembra 1941 - päť dní pred Pearl Harborom - sme sa o tomto
dni dočítali na strane 6 denníka New York Times:
"Japonsko bolo v dôsledku spojeneckej blokády odrezané od približne 75 % svojho bežného dovozu, uviedla včera
Národná priemyselná konferenčná rada [globálny neziskový americký think tank a členská organizácia podnikateľov].
V analýze s názvom "Účinky spojeneckej hospodárskej Blokáda Japonska"
[Skupina konštatovala, že napriek drastickým obmedzeniam, ktoré
japonská vláda zaviedla s cieľom rozšíriť dostupné zásoby,
by sa blokáda mohla nakoniec ukázať ako katastrofálna."
Týždeň pred útokom na Pearl Harbor som sa spýtal jedného významného orientálca, ktorý nie je Japonec:
"Je situácia v Tichomorí taká vážna, ako sa zdá?"
"Áno," odpovedal, "myslí to vážne.
Japonsko nemá inú možnosť ako ísť do vojny, inak bude do konca svojej existencie
čeliť ekonomickému otroctvu."
Otázkou zostáva, či si prezident Roosevelt v čase, keď prijal Churchillov návrh,
uvedomoval, že uvalenie ekonomických sankcií ako spôsob presadenia
ultimáta Japonsku znamená vojnu?
Je ťažké pochopiť, ako si to mohol neuvedomiť, keďže on sám 24. júla 1941 urobil nasledujúce
vyhlásenie pred Dobrovoľníckym výborom, ako sa uvádza vo Vestníku ministerstva zahraničných
vecí z 26. júla 1941, strana 72.
"Keby sme im odrezali ropu, Japonci by pravdepodobne už pred rokom
odišli do Holandskej východnej Indie a bola by vojna."
Bezprostredne po Atlantickej konferencii, o dva týždne neskôr, sa Roosevelt odvolal
na tieto samopriznané vojnové sankcie.
Nebolo zvláštne, že po atlantickej konferencii, keď bol incident s Japonskom zjavne žiaduci,
pán Roosevelt náhle zmenil svoju politiku a odrezal nielen vojnové zásobovanie,
ale aj prakticky všetko, čo japonské civilné obyvateľstvo potrebovalo?
Ten istý Roosevelt, ktorý napriek ľudovej petícii roky odmietal presadzovať zákon o neutralite
z roku 1936, ktorý mal zabrániť dodávkam vojnového tovaru do Japonska, a tým do značnej
miery prispel k zásobovaniu tohto štátu surovinami na výrobu zbraní, ktoré sa teraz používajú
proti našim vlastným vojskám.
Ako poznamenal člen prezidentovej vlastnej strany, kongresman Harton W. Sumners z Texasu,
predseda súdneho výboru Snemovne reprezentantov, v liste pre Saturday Evening
Post, ktorý bol uverejnený v tomto časopise 4. apríla 1942 na strane 26.
"Boli sme veľmi hlúpy národ, ktorý umožnil politikom, aby sa vyhli vražde.
Obviňovať z tragédie Pearl Harboru Japoncov je ako niekto, kto
šteklí mulu na zadnej nohe a snaží sa vysvetliť jej
neústupnosť tým, že ju obviní zo zrady dôvery."
27. novembra 1941 poslal náčelník námorných operácií hlavnému veliteľovi
Tichomorskej flotily správu, v ktorej sa v podstate uvádzalo, že táto správa sa má považovať
za vojnové varovanie, že v najbližších dňoch možno očakávať
agresívne akcie Japonska.
Ďalšie varovania boli zaslané 28. novembra, 30. novembra, 1. decembra, 3.
decembra, 4. decembra, 6. decembra a 7. decembra.
Posledné varovanie prišlo na Havaj po začatí japonského útoku.
Vidíme teda, že dva týždne pred útokom na Pearl Harbor sa varovania posielali takmer
denne, nehovoriac o menej častých preventívnych opatreniach,
ktoré sa prijali skôr.
Je ťažké pochopiť, čo viac sa dalo urobiť z hľadiska varovania.
Nenaznačuje frekvencia, naliehavosť a znenie týchto varovaní, že útok
na Pearl Harbor nebol pre prezidenta v žiadnom prípade prekvapením?
Priznal niekedy premiér Churchill, že sa snažil zatiahnuť
Spojené štáty do tejto vojny?
Áno!
Úplne otvorené
- potom, čo sme tam už boli - toto tvrdenie bolo od neho vymáhané, ako sa uvádza v New York Times zo 16. februára 1942, strana 6.
"Keď sledujem a vypočítavam silu Spojených štátov a ich obrovské zdroje a cítim, že
sú teraz v hre s nami, s Britským spoločenstvom národov, nech to trvá akokoľvek dlho,
na život a na smrť alebo na víťazstvo, neverím, že na celom svete existuje nejaká
iná skutočnosť, ktorá by sa s tým mohla porovnávať.
O tom som sníval, o to som sa usiloval a pracoval som na tom,
a teraz sa to stalo skutočnosťou."
Určite je to bezprostredné potvrdenie.
Priznali niekedy Churchill alebo Roosevelt, že Atlantická konferencia bola konkrétnym
dôvodom ich úsilia zatiahnuť Spojené štáty do vojny s Japonskom?
Je ťažké pochopiť, ako inak možno nazvať nasledujúce priznanie v Churchillovom prejave
v parlamente 28. januára 1942 - ako o ňom v ten deň informoval denník New York Times:
"Politikou kabinetu bolo vyhýbať sa angažovaniu sa v Japonsku takmer za každú
cenu, kým si nebudeme istí, že sa do toho zapoja aj Spojené štáty.
Na druhej strane, od atlantickej konferencie, na ktorej som o týchto otázkach
diskutoval s prezidentom Rooseveltom, a od existujúcej pravdepodobnosti, že Spojené štáty,
aj keď nebudú napadnuté, vstúpia do vojny na Ďalekom východe a zabezpečia
si tak konečné víťazstvo, sa niektoré z týchto obáv zdali byť rozptýlené.
A toto očakávanie udalosti nesklamali."
To zrejme naznačuje, že prezident Roosevelt nielenže podľahol Churchillovmu
nátlaku, aby Japonsku vydal ultimátum a zaviedol sankcie, ale tiež sa všeobecne
zaviazal zapojiť Ameriku do vojny, aj keby Japonsko nezaútočilo.
V súčasnosti bojuje približne milión amerických chlapcov 3-8 000 míľ od domova.
Američania sú ochotní bojovať za - citujem - "štyri slobody", ale vieme,
že ak ich chceme poskytnúť iným, musíme ich zachovať doma.
Využívaním nášho tradičného práva na slobodu prejavu a vyšetrovania
budeme naďalej klásť všetky otázky a hľadať na ne odpovede.
Kedy sa dozvieme celý príbeh o tom, čo sa stalo na atlantickej konferencii?
Pýtali sme sa na to vtedy a pýtame sa na to aj teraz.
Ak prezident Roosevelt tak tvrdohlavo odmietal uplatniť zákon o neutralite voči Japonsku,
hoci verejná mienka si to jednoznačne vyžadovala, prečo tak náhle zmenil svoju politiku
na Atlantickej konferencii?
Pred rokom jeden z mojich kolegov v Kongrese celé mesiace sledoval, ako nás
prezident Roosevelt šikovne privádzal čoraz bližšie k pokraju vojny v Atlantiku,
len aby mu to neochotný Kongres na poslednom kroku znova a znova prekazil.
A keď videl, ako osud 7. decembra 1941 prezidentovi z ničoho nič predložil veľkolepý
"dokonalý" morálny princíp - casus belli [dôvod na vojnu], ktorý sa vymykal akejkoľvek
kritike, zúfalo zvolal: "Aké šťastie má tento muž!"
Ale bolo to šťastie?