Dragi gledalci, ne smemo se naveličati spominjati 7. decembra 1941, datuma, ko
je bil z japonskim napadom na Pearl Harbor upravičen vstop
ZDA v drugo svetovno vojno.
Zakaj ne?
Sprožitev te vojne kaže na ponavljajoči se vzorec terorizma, ki ga izvajata ameriška
in britanska vlada na podlagi laži.
Kako se je Japonska po načrtu zapletla v krvavo vojno z ZDA, je podrobno razloženo v
naslednjem govoru sodobne priče Jeanette Rankin, ki ga naš severnoameriški dopisnik
predstavi pred Rankinovo dvorano.
Dan: Na predvečer obletnice napada na Pearl Harbor poročamo iz zasneženega
kampusa Univerze Montana v Missouli v Montani, ZDA.
Med našim sedanjim okoljem in dogodki v Pearl Harborju
pred 82 leti obstaja povezava.
Stavba za menoj je Rankin Hall, poimenovana po Jeannette Rankin, političarki iz Montane, ki
se je leta 1916 zapisala v zgodovino kot prva ženska, izvoljena v ameriški kongres.
Bila je tudi edina v kongresu, ki je glasovala proti udeležbi v obeh svetovnih vojnah.
Leta 1916 se je Rankinova zavzemala za socialna vprašanja, volilno pravico žensk
in nevtralnost ZDA v prvi svetovni vojni.
Kmalu po zmagi se je znašla pred pomembno odločitvijo.
Aprila 1917 je predsednik Woodrow Wilson, ki se je prav tako zavzemal za nevtralnost
ZDA, nagovoril kongres z volilnim sloganom "Ohranil nas je pred vojno" in ga prosil
za odobritev vstopa v vojno.
Wilson je nevtralnost resno kršil že s tem, ko je zavezniškim silam, ki so
se od leta 1914 borile proti Nemčiji, dobavljal orožje in denar.
V svojem slavnem vojnem govoru na skupnem zasedanju kongresa je predsednik pohvalil
vlado ZDA kot "eno največjih zagovornic pravic človeštva" in izjavil, da je treba
"svet narediti varen za demokracijo".
Kongres je Wilsonu odobril vojno, vendar je šest članov senata in 50 članov
predstavniškega doma, med njimi Jeanette Rankin, glasovalo proti resoluciji.
Svojim kolegom je dejala: "Rada bi podprla svojo državo, vendar
ne morem glasovati za vojno."
Njihovo glasovanje se je izkazalo za zelo nepriljubljeno.
Časopis Helena Independent jo je označil za "diadem v rokah nemških propagandistov,
cesarjevega norca, pripadnico hunske vojske v ZDA in
jokajočo učenko".
Izgubila je podporo volivcev v Montani in s tem tudi sedež v kongresu.
23 let pozneje je strah pred vstopom v novo svetovno vojno zaposloval Američane,
ki so se znova zavzeli za nevtralnost.
Wendell Willkie, Rooseveltov nasprotnik v volilni kampanji leta 1940, je dobil spodbudo, ko je napovedal,
da bo Roosevelt popeljal Ameriko v vojno.
Roosevelt je odgovoril z obljubo, da ameriških vojakov ne bo poslal
v boj, zmagal na volitvah in ostal na položaju še tretji mandat.
Istega leta je Jeannette Rankin ponovno kandidirala za kongres in tokrat je bilo njeno protivojno
stališče glavni steber njenega programa.
Leta 1941 se je zgodovina ponovila, ko je imel Roosevelt na skupnem zasedanju
kongresa le dan po napadu na Pearl Harbor enega najslavnejših govorov
v ameriški zgodovini: Tako imenovani govor "Dan neslavnosti"
Predsednik ZDA je od kongresa ponovno zahteval glasovanje o vojni in Jeanette
Rankin je ponovno glasovala proti.
Vendar je bila tokrat edina, ki je izrazila nasprotovanje.
Rankinova se je zavedala, kako nepriljubljen bo njen glas in da bo njeno stališče
pomenilo konec njene kariere v kongresu.
Zakaj je torej glasovala proti?
Zagotovo so bili tudi drugi protivojni člani kongresa, ki so se prav tako
zavzemali za nevtralnost, vendar jim ni preostalo drugega, kot da podprejo Roosevelta
po napadu Japonske, ki ga je opisal kot "neizprosen in zahrbten".
Tudi Charles Lindbergh, ki je tako odločno zagovarjal ameriško nevtralnost, si je
po Pearl Harborju premislil in odločno podprl ameriški vstop v vojno.
Vendar je Rankin v kongresu ostal sam.
In zakaj?
V dokumentih "Congressional Record" 77. kongresa iz leta 1942 najdemo
govor iz peresa ge. Rankin.
Leto pozneje, na prvo obletnico napada na Pearl Harbor, ko se je Amerika s polno podporo
ljudstva borila na dveh bojiščih, je Jeannette Rankin sama nastopila pred 77. kongresom
in imela govor z naslovom "Nekaj vprašanj o Pearl Harborju":
"Nekaj vprašanj o Pearl Habor".
Poslušajte izbrane odlomke iz govora in se sami odločite, ali je imela gospa
Rankin upravičene pomisleke glede podpore Rooseveltovemu zavzemanju za vojno:
Gospod predsednik, že eno leto smo v vojni.
Kot član kongresa, ki je 8. decembra 1941 glasoval proti vojni napovedi, bi rad postavil
nekaj vprašanj o pomenu nekaterih dejavnosti, ki so pripeljale do tega napada:
Pearl Harbor je bil največja strela v ameriški zgodovini.
Resnično se lahko vprašamo, ali je kdo od odgovornih ameriških
virov predvidel japonski napad.
V zvezi s tem bi želel navesti naslednjo izjemno izjavo, ki je enakovredna
napovedi, iz revije Christian Century z dne 19. novembra 1941 - tri
tedne pred japonskim napadom.
"Ni skrivnost, da je celotna kolonialna struktura belih imperijev v nevarnosti, da razpade,
če ne bomo posredovali v Aziji.
Številni britanski voditelji bi pozdravili ameriško sodelovanje proti Japonski."
Dogodki so potrdili tezo Sydneyja Rogersona iz njegove predvojne knjige Propaganda v naslednji
vojni, da je najzanesljivejši način, da Velika Britanija prepriča Združene
države, naj ji pomagajo, ta, da nas vključi v vojno z Japonsko.
Kaj ima gospod Rogerson, angleški avtor, povedati o načrtih
britanskih imperialistov?
Britanska cenzura je leta 1939 prepovedala izvoz njegove knjige v Ameriko.
Na strani 148 je gospod Rogerson podal naslednjo izjavo o načrtih britanskih imperialistov.
"Prepričati Združene države Amerike, da prevzamejo našo vlogo,
bo veliko težje kot leta 1914
- tako težko, da je malo verjetno, da nam bo uspelo.
Potrebna je jasna grožnja Ameriki;
grožnja, o kateri je treba s propagando obvestiti vse državljane,
preden se Republika ponovno spopade z orožjem v zunanjem sporu.
Razmere bi se precej umirile, če bi bila v dogajanje vpletena
Japonska, ki bi lahko in verjetno bi brez nadaljnjega vpletla Ameriko.
V vsakem primeru bi bil to naraven in očiten cilj naših propagandistov, tako
kot jim je med veliko vojno uspelo vključiti Združene države
v vojno z Nemčijo."
Z drugimi besedami, tri leta pred Pearl Harborjem so britanski imperialisti
ugotovili, kako prisiliti Združene države, da jim ponovno pomagajo.
Toda kako naj bi se Japonska zapletla v vojno z Združenimi državami?
Ni boljšega načina, ki bi državo pripeljal do vojne, kot so gospodarske
sankcije, zlasti kadar gre za države, ki nimajo pomembnih surovin.
V času, ko je Rogerson napisal svojo pronicljivo knjigo,
je bil stavek "gospodarske sankcije pomenijo vojno"
- kot odmev grožnje Lige narodov Italiji iz leta 1937 - je še vedno na jeziku.
Kongres: Ali ne bi bilo dovolj, če bi Velika Britanija spodbudila
Združene države, da prekinejo trgovinske odnose z Japonsko, ki je
v veliki meri odvisna od uvoza surovin v zameno za svilo
in izdelke?
Ali obstajajo dokazi o tem, da je britanska vlada Rooseveltovi administraciji
prodala to politiko gospodarskih sankcij proti Japonski?
Forrest Davis in Ernest K. Lindley, tesni predsednikov prijatelj, sta v članku z naslovom
"Kako je prišlo do vojne" v reviji Ladies Home Journal julija 1942 objavila
naslednje pomembno razkritje.
"Ko sta se predsednik Roosevelt in premier Churchill srečala v zalivu pri Novi Fundlandiji
na atlantski konferenci, se je Churchill želel problema lotiti takoj.
Predsednika je prosil - tako kot so to vlado že večkrat prosili Britanci, Avstralci
in Nizozemci - da se pridružijo končni deklaraciji za Japonsko."
Ultimat je zahteva, ki je povezana z grožnjo in predstavlja dilemo:
"Naredite to ali ono, sicer...".
V tem primeru, kot bomo kmalu videli, je bil kazenski ukrep, s katerim je bilo treba zagroziti
Japonski, gospodarska blokada, z drugimi besedami, sankcije,
priznana provokacija k vojni.
Toda kaj je zahteval ultimat?
In kakšni so dokazi, da je predsednik Roosevelt dejansko sprejel Churchillovo
zahtevo po takšnem ultimatu na atlantski konferenci?
Zdi se, da obstajajo odlični dokazi, da je tak ultimat postavil
predsednik Roosevelt.
Henry Luce, urednik revij Time, Life in Fortune, je priznal, da je
predsednik Roosevelt Japonski postavil tak ultimat in da je izrekanje
tega ultimata privedlo do napada na Pearl Harbor.
Kakšni so dokazi, da je Rooseveltova administracija, ki je že 25. julija 1941
zamrznila japonska sredstva v tej državi, po atlantski konferenci hitro pospešila
gospodarsko zadušitev Japonske?
Da bi dobil natančen statistični odgovor, sem se obrnil na State Department in Commerce
Department ter ju prosil za mesečne podatke o ameriškem
izvozu na Japonsko v letu 1941.
Na moje presenečenje sem od obeh ministrstev prejel enak odgovor:
"Zaradi posebnega izvršilnega ukaza od aprila 1941 ne bodo objavljeni statistični
podatki o trgovini z Japonsko."
Ker Japonci zagotovo vedo, kakšno blago so leta 1941 prejeli od Združenih držav,
se je treba vprašati: "Pred kom so prikrili te statistične podatke?"
Kot kongresnica sem lahko izkoristila svojo pravico in od upravne
agencije zahtevala te podatke.
Vendar jih zaradi njihove domnevno zaupne narave trenutno ne morem razkriti.
Vendar pa pregled drugih virov precej osvetljuje obseg gospodarskih sankcij,
ki jih je Rooseveltova vlada uvedla proti Japonski v mesecih med atlantsko
konferenco in napadom na Pearl Harbor.
V New York Timesu z dne 17. avgusta 1941 na strani 7 smo na primer prebrali: "Podpredsednik Wallace,
predsednik Odbora za gospodarsko obrambo, je danes potrdil poročila, da ta skupina
že pripravlja projekte za trgovinski pritisk na Japonsko."
Z drugimi besedami, v manj kot tednu dni po atlantski konferenci je bil sprožen
mehanizem gospodarskih sankcij.
Šest tednov pozneje so se gospodarske razmere na Japonskem zaostrile, kot smo lahko prebrali v New
York Timesu z dne 24. oktobra 1941 na strani 36.
"Pomanjkanje surovin na Japonskem se je močno poslabšalo, ustavitev trgovine z večjimi tujimi
državami pa je resno ovirala njeno industrijsko dejavnost, je danes sporočilo
ministrstvo za trgovino.
Ladijski promet in trgovina med Japonsko in Združenimi državami Amerike,
Britanskim cesarstvom in Nizozemsko Indijo naj bi "praktično zastala".
2. decembra 1941 - pet dni pred Pearl Harborjem - smo o tem
dnevu brali na 6. strani časopisa New York Times:
"Japonska je zaradi zavezniške blokade prikrajšana za približno 75 odstotkov svojega običajnega uvoza, je včeraj
poročal National Industrial Conference Board [globalni, neprofitni ameriški think tank in poslovna članska organizacija].
V analizi z naslovom "Učinki zavezniških gospodarskih Blokada Japonske"
[Odbor je ugotovil, da bi se kljub drastičnim omejitvam, ki
jih je uvedla japonska vlada, da bi razširila razpoložljive
zaloge, blokada na koncu lahko izkazala za pogubno."
Teden dni pred napadom na Pearl Harbor sem uglednega orientalskega državljana, ki ni Japonec, vprašal:
"Ali so razmere na Pacifiku tako resne, kot se zdijo?"
"Da," je odgovoril, "misli resno.
Japonska nima druge izbire, kot da gre v vojno ali pa se do konca svojega obstoja
znajde v gospodarskem suženjstvu."
Vprašanje ostaja, ali se je predsednik Roosevelt takrat, ko je sprejel Churchillov predlog,
zavedal, da uvedba gospodarskih sankcij kot način uveljavitve
ultimata Japonski pomeni vojno?
Težko je razumeti, kako se tega ni mogel zavedati, saj je sam 24. julija 1941 pred Odborom
prostovoljcev podal naslednjo izjavo, o kateri je poročalo glasilo zunanjega ministrstva
z dne 26. julija 1941, stran 72.
"No, če bi mi odrezali nafto, bi Japonci verjetno že pred letom dni
odšli v Nizozemsko Vzhodno Indijo in prišlo bi do vojne."
Takoj po atlantski konferenci, dva tedna pozneje, se je Roosevelt skliceval na te samopriznane
sankcije, ki so povzročile vojno.
Ali ni bilo nenavadno, da je Roosevelt po atlantski konferenci, ko je bil incident z Japonsko
očitno zaželen, nenadoma spremenil svojo politiko in odrezal ne le vojno oskrbo,
temveč tudi praktično vse, kar je potrebovalo japonsko civilno prebivalstvo?
Isti Roosevelt, ki je kljub ljudski prošnji dolga leta zavračal izvajanje Zakona o nevtralnosti
iz leta 1936, katerega namen je bil preprečiti pošiljanje vojnega blaga na Japonsko in ki
je tako v veliki meri prispeval k oskrbi te države s surovinami za oborožitev, ki se zdaj
uporablja proti našim vojakom.
Kongresnik Harton W. Sumners iz Teksasa, predsednik pravosodnega odbora predstavniškega
doma, je v pismu časopisu Saturday Evening Post, objavljenem 4. aprila
1942 na strani 26, zapisal, da je član predsednikove stranke.
"Bili smo zelo nespametni ljudje, kar je politikom omogočilo, da jim je ubijanje ušlo na prostost.
Če bi za tragedijo v Pearl Harborju krivili Japonce, je to tako, kot če bi nekdo,
ki žgečka mulo po zadnji nogi, skušal pojasniti njeno neuklonljivo
stanje s tem, da bi mulo obtožil, da je izdala njegovo zaupanje."
27. novembra 1941 je vodja pomorskih operacij poslal sporočilo vrhovnemu poveljniku
pacifiške flote, v katerem je v bistvu zapisal, da je treba to sporočilo obravnavati kot
vojno opozorilo, da je treba v prihodnjih dneh pričakovati
agresivne ukrepe Japonske.
Nadaljnja opozorila so bila poslana 28. novembra, 30. novembra, 1. decembra, 3.
decembra, 4. decembra, 6. decembra in 7. decembra.
Zadnje opozorilo je prispelo na Havaje po začetku japonskega napada.
Dva tedna pred napadom na Pearl Harbor so bila opozorila poslana skoraj
vsak dan, ne glede na to, da so bili pred tem preventivni
ukrepi redkejši.
Težko je razumeti, kaj več bi bilo mogoče storiti na področju opozoril.
Ali pogostost, nujnost in besedilo teh opozoril ne kažejo na to, da
napad na Pearl Harbor za predsednika nikakor ni bil presenečenje?
Ali je premier Churchill kdaj priznal, da je skušal v to vojno
potegniti Združene države Amerike?
Da!
Popolnoma odprt
- ko smo bili že tam - to trditev so mu iztrgali, kot je poročal New York Times 16. februarja 1942, stran 6.
"Ko opazujem in izračunavam moč Združenih držav in njihova ogromna sredstva ter
čutim, da so zdaj v igri z nami, z Britansko skupnostjo narodov, ne glede na to,
kako dolgo bo trajala, do smrti ali do zmage, ne morem verjeti, da je na
svetu še kakšno dejstvo, ki bi se lahko primerjalo s tem.
O tem sem sanjal, za to sem si prizadeval in delal,
zdaj pa se je to uresničilo."
Vsekakor gre za grobo priznanje.
Ali sta Churchill in Roosevelt kdaj priznala, da je bila Atlantska konferenca konkretni
razlog za njuna prizadevanja, da bi ZDA potegnila v vojno z Japonsko?
Težko je razumeti, kako drugače bi lahko poimenovali naslednje priznanje iz Churchillovega
govora v parlamentu 28. januarja 1942, o katerem je tisti dan poročal New York Times:
"Politika kabineta je bila, da se za vsako ceno izognemo sodelovanju z Japonsko,
dokler nismo bili prepričani, da se bodo vpletle tudi Združene države.
Po drugi strani pa se je po atlantski konferenci, na kateri sem o teh vprašanjih
razpravljal s predsednikom Rooseveltom, in obstoječi verjetnosti, da bodo Združene države,
tudi če ne bodo same napadene, vstopile v vojno na Daljnem vzhodu in si tako
zagotovile končno zmago, zdelo, da so se nekateri od teh strahov razblinili.
Dogodki niso razočarali tega pričakovanja."
To kaže, da predsednik Roosevelt ni le popustil Churchillovemu pritisku, da bi
Japonski postavil ultimat in uvedel sankcije, ampak se je tudi splošno zavezal,
da bo Ameriko vključil v vojno, tudi če Japonska ne bo napadla.
Danes se približno milijon ameriških fantov bori 3-8.000 milj od doma.
Američani so se pripravljeni boriti za - citiram - "štiri svoboščine", vendar se zavedamo,
da jih moramo ohraniti doma, če jih želimo podeliti tudi drugim.
Z uveljavljanjem naše tradicionalne pravice do svobode izražanja in raziskovanja
bomo še naprej postavljali vsa vprašanja in iskali odgovore, ko se bodo pojavili.
Kdaj bomo izvedeli celotno zgodbo o tem, kaj se je zgodilo na atlantski konferenci?
O tem smo spraševali takrat in o tem sprašujemo tudi zdaj.
Če je predsednik Roosevelt tako trmasto zavračal uveljavitev zakona o nevtralnosti proti
Japonski, čeprav je javno mnenje to jasno zahtevalo, zakaj je na atlantski konferenci
tako nenadoma spremenil svojo politiko?
Pred letom dni je eden od mojih kolegov v kongresu več mesecev opazoval,
kako nas je predsednik Roosevelt spretno pripeljal vse bližje robu vojne na Atlantiku,
a mu je nejevoljni kongres vedno znova preprečil zadnji korak.
In ko je videl, kako je usoda 7. decembra 1941 predsedniku iznenada podarila
čudovito "popolno" moralno načelo - casus belli [razlog za vojno], ki ga ni mogoče
kritizirati, je obupano vzkliknil: "Kakšno srečo ima ta človek!"
Toda ali je bila to sreča?