Kära tittare, vi får inte tröttna på att minnas den 7 december 1941, det datum då
USA:s inträde i andra världskriget motiverades av den japanska
attacken mot Pearl Harbor.
Varför inte?
Anstiftandet av detta krig visar på ett återkommande mönster av terror från de amerikanska
och brittiska regeringarna som bygger på lögner.
Hur Japan blev indraget i ett blodigt krig med USA enligt planen förklaras i detalj i följande
tal av det samtida vittnet Jeanette Rankin, som vår nordamerikanska korrespondent introducerar
framför Rankin Hall.
Dan: Inför årsdagen av attacken mot Pearl Harbor rapporterar vi från det snöiga
campusområdet vid University of Montana i Missoula, Montana, USA.
Det finns ett samband mellan vår nuvarande miljö och händelserna
i Pearl Harbor för 82 år sedan.
Byggnaden bakom mig är Rankin Hall, uppkallad efter Jeannette Rankin, en politiker från Montana
som skrev historia 1916 som den första kvinnan att väljas in i den amerikanska kongressen.
Hon var också den enda i kongressen som röstade mot deltagande i båda världskrigen.
År 1916 drev Rankin en kampanj för sociala frågor, kvinnlig rösträtt och
USA:s neutralitet i första världskriget.
Strax efter segern ställdes hon inför ett avgörande beslut.
I april 1917 talade president Woodrow Wilson, som också kampanjade för USA:s neutralitet,
till kongressen med sin valslogan "Han höll oss utanför kriget" och bad om godkännande
för att gå in i kriget.
Wilson hade redan allvarligt brutit mot neutraliteten genom att leverera vapen och pengar
till de allierade makter som hade stridit mot Tyskland sedan 1914.
I sitt berömda krigstal till en gemensam session i kongressen hyllade presidenten den amerikanska
regeringen som "en av de största förkämparna för mänsklighetens rättigheter" och förkunnade att
"världen måste göras säker för demokrati".
Kongressen gav Wilson hans krig, men sex medlemmar av senaten och 50 av representanthuset,
inklusive Jeanette Rankin, röstade emot resolutionen.
Hon hade sagt till sina kollegor: "Jag vill stå upp för mitt land,
men jag kan inte rösta för kriget."
Deras röst visade sig vara mycket impopulär.
Tidningen Helena Independent kallade henne "en dolk i händerna på tyska propagandister,
en narr av kejsaren, en medlem av Hunnerarmén i USA och
en gråtande skolflicka".
Hon förlorade stödet från Montanas väljare och därmed sin plats i kongressen.
23 år senare oroade sig amerikanerna för att hamna i ett nytt världskrig, och de
uttalade sig återigen för neutralitet.
Wendell Willkie, Roosevelts motståndare i valkampanjen 1940, fick ett uppsving när han förutspådde
att Roosevelt skulle leda USA in i krig.
Roosevelt kontrade med ett löfte om att inte skicka amerikanska
trupper i strid, vann valet och satt kvar på sin tredje mandatperiod.
Samma år kandiderade Jeannette Rankin till kongressen igen, och den här gången var hennes ställningstagande
mot kriget den viktigaste pelaren i hennes program.
År 1941 upprepade sig historien när Roosevelt höll ett av de mest berömda talen
i amerikansk historia inför ett gemensamt kongressmöte bara en dag
efter attacken mot Pearl Harbor: Det så kallade "Day of Infamy"-talet
Än en gång krävde en amerikansk president att kongressen skulle rösta om krig,
och än en gång röstade Jeanette Rankin nej.
Men den här gången var hon den enda avvikande rösten.
Rankin visste hur impopulär hennes röst skulle bli och att hennes ställningstagande skulle innebära
slutet på hennes karriär i kongressen.
Så varför röstade hon nej?
Det fanns förvisso andra krigsmotståndare i kongressen som också hade uttalat
sig för neutralitet, men som inte hade något annat val än att stödja Roosevelt
efter vad han beskrev som en "oprovocerad och lömsk" attack från japanerna.
Till och med Charles Lindbergh, som hade varit en så stark förespråkare för USA:s neutralitet,
ändrade sig efter Pearl Harbor och gav sitt starka stöd till USA:s inträde i kriget.
Men Rankin stod ensam i kongressen.
Och varför?
I dokumenten i "Congressional Record" från den 77:e kongressen 1942 hittar
vi ett tal från Mrs. Rankin.
Ett år senare, på ettårsdagen av attacken mot Pearl Harbor, när Amerika stred på två arenor
med fullt folkligt stöd, framträdde Jeannette Rankin själv inför den 77:e kongressen och
höll ett tal med titeln "Some Questions About Pearl Harbor": "Några
frågor om Pearl Habor".
Lyssna på några utvalda utdrag ur talet och avgör själv om Rankin
hade fog för att stödja Roosevelts strävan efter krig:
Herr talman! Vi har varit i krig i ett år.
Som kongressledamot som röstade mot krigsförklaringen den 8 december 1941 skulle jag själv
vilja ställa några frågor om betydelsen av vissa aktiviteter som ledde till denna attack:
Pearl Harbor var den största åsknedslaget i amerikansk historia.
Det är verkligen rimligt att fråga sig om någon ansvarig amerikansk källa
förutsåg den japanska attacken.
I detta sammanhang skulle jag vilja återge följande anmärkningsvärda uttalande, som är liktydigt
med en förutsägelse, från tidskriften Christian Century den 19 november 1941 - tre
veckor före den japanska attacken.
"Det är ingen hemlighet att hela den koloniala strukturen i de vita imperierna riskerar att falla
sönder om vi inte ingriper i Asien.
Många brittiska ledare skulle välkomna ett amerikanskt engagemang mot Japan."
Sydney Rogersons tes i sin förkrigsbok Propaganda in the Next War, att det säkraste
sättet för Storbritannien att övertala USA att hjälpa till var att
dra in oss i ett krig mot Japan, bekräftas av händelserna.
Vad har Rogerson, en engelsk författare, konkret att säga om de brittiska
imperialisternas planer?
Hans bok förbjöds att exporteras till Amerika av den brittiska censuren 1939.
På sidan 148 gjorde Rogerson följande uttalande om de brittiska imperialisternas planer.
"Att övertyga USA om att spela vår roll kommer att bli mycket
svårare än 1914 - så svårt
att det är osannolikt att det kommer att lyckas.
Det krävs ett tydligt hot mot Amerika;
ett hot som också måste göras känt för varje medborgare genom propaganda
innan republiken åter tar till vapen i en extern konflikt.
Situationen skulle underlättas avsevärt om Japan involverades,
och det skulle kunna och förmodligen utan vidare involvera Amerika.
I vilket fall som helst skulle det vara ett naturligt och uppenbart mål för våra propagandister
att uppnå detta, precis som de lyckades dra in Förenta staterna i kriget mot
Tyskland under det stora kriget."
Med andra ord, tre år före Pearl Harbor hade de brittiska imperialisterna
kommit på hur de skulle få Förenta staterna att hjälpa till ännu en gång.
Men exakt hur skulle Japan kunna bli inblandat i ett krig med USA?
Det finns inget bättre sätt att driva en nation till krig än ekonomiska sanktioner,
särskilt när det gäller länder som inte har några viktiga råvaror.
Vid den tidpunkt då Rogerson skrev sin insiktsfulla bok
var uttrycket "ekonomiska sanktioner betyder krig"
- ett eko av Nationernas förbunds hot mot Italien 1937 - är fortfarande på allas läppar.
Kongressen: Skulle det inte vara tillräckligt för Storbritannien att förmå Förenta
staterna att avbryta handelsförbindelserna med Japan, som i stor utsträckning är beroende
av import av råvaror i utbyte mot silke och manufakturvaror för att upprätthålla
sitt ekonomiska liv?
Finns det bevis för att den brittiska regeringen vid ett specifikt tillfälle sålde
denna politik med ekonomiska sanktioner mot Japan till Rooseveltadministrationen?
I "Ladies Home Journal" i juli 1942 gjorde Forrest Davis och Ernest K. Lindley -
en nära vän till presidenten - följande viktiga avslöjande i en artikel
med rubriken "How War Came".
"När de - president Roosevelt och premiärminister Churchill - möttes i en vik utanför Newfoundland
för den atlantiska konferensen, ville Churchill ta itu med problemet rakt på sak.
Han frågade presidenten - som britterna, australierna och holländarna upprepade gånger hade frågat
denna regering tidigare - att ansluta sig till en slutgiltig deklaration till Japan."
Ultimatum är ett krav som är kopplat till ett hot och utgör ett dilemma:
"Gör det här eller gör det där, annars...".
I detta fall, som vi strax kommer att se, var den straffåtgärd som Japan hotades
med en ekonomisk blockad, med andra ord sanktioner,
en erkänd provokation till krig.
Men vad krävde själva ultimatumet?
Och vilka bevis finns det för att president Roosevelt faktiskt accepterade
Churchills krav på ett sådant ultimatum vid Atlantkonferensen?
Det verkar finnas utmärkta bevis för att ett sådant ultimatum utfärdades
av president Roosevelt.
Ingen mindre än Henry Luce, redaktör för Time, Life och Fortune, som försvarar den sittande regeringens
utrikespolitik, har medgett att president Roosevelt ställde ett sådant ultimatum till Japan
och att ställandet av detta ultimatum ledde till attacken mot Pearl Harbor.
Vilka bevis finns det för att Rooseveltadministrationen, som redan den 25 juli
1941 hade fryst japanska tillgångar i detta land, snabbt påskyndade sin ekonomiska strypning
av Japan efter Atlantkonferensen?
För att få ett korrekt statistiskt svar kontaktade jag både utrikesdepartementet
och handelsdepartementet och bad om månatliga uppgifter
om amerikansk export till Japan 1941.
Till min förvåning fick jag ett identiskt svar från båda ministerierna:
"På grund av en särskild verkställande order kommer ingen statistik över handeln
med Japan att publiceras från april 1941."
Eftersom japanerna säkert vet vilka varor de fick från Förenta staterna under
1941, är det lämpligt att fråga: "För vem döljs denna statistik?"
Som kongressledamot kunde jag utöva mitt privilegium som sådan och begära dessa
uppgifter från ett administrativt organ.
På grund av deras förmodat konfidentiella natur kan jag dock inte avslöja dem i nuläget.
En genomgång av andra källor kastar dock betydande ljus över i vilken utsträckning Roosevelt-administrationen
införde ekonomiska sanktioner mot Japan under månaderna mellan Atlantkonferensen och attacken
mot Pearl Harbor.
I New York Times den 17 augusti 1941, sidan 7, läser vi till exempel: "Vicepresident Wallace, ordförande
i Economic Defence Board, bekräftade idag rapporter om att denna grupp redan arbetar
med projekt för att sätta handelspress på Japan."
Med andra ord, på mindre än en vecka efter Atlantkonferensen sattes maskineriet för
ekonomiska sanktioner i rörelse.
Sex veckor senare hade den ekonomiska nödsituationen i Japan blivit akut, vilket vi kunde läsa
på sidan 36 i New York Times den 24 oktober 1941.
"Japans brist på råvaror har kraftigt förvärrats och dess industriella verksamhet har allvarligt
störts av avbrottet i handeln med stora utländska länder, rapporterade
handelsministeriet idag.
Sjöfarten och handeln mellan Japan och USA, det brittiska imperiet
och Nederländska Indierna sägs ha "praktiskt taget avstannat".
Den 2 december 1941 - fem dagar före Pearl Harbor - kunde
vi läsa om denna dag på sidan 6 i New York Times:
"Japan har blivit avskuret från cirka 75 procent av sin normala import på grund av de allierades blockad, rapporterade
National Industrial Conference Board [global, ideell amerikansk tankesmedja och medlemsorganisation för näringslivet] igår.
I en analys med titeln "Effekterna av den allierade ekonomiska Blockad mot Japan"
[Panelen noterade att trots de drastiska restriktioner som den japanska
regeringen införde för att minska de tillgängliga förnödenheterna,
kunde blockaden i slutändan visa sig vara katastrofal."
En vecka före attacken mot Pearl Harbor frågade jag en framstående icke-japansk oriental: "Är situationen
i Stilla havet så allvarlig som den verkar?"
"Ja", svarade han, "hon menar allvar.
Japan har inget annat val än att gå ut i krig eller utsättas för ekonomiskt
slaveri under resten av sin existens."
Frågan kvarstår om president Roosevelt insåg när han accepterade Churchills förslag att
införandet av ekonomiska sanktioner som ett sätt att genomdriva
sitt ultimatum till Japan innebar krig?
Det är svårt att förstå hur han inte kunde ha insett detta, eftersom han själv hade gjort följande
uttalande till Frivilligkommittén den 24 juli 1941, vilket rapporterades i utrikesministeriets bulletin
av den 26 juli 1941, sidan 72.
"Tja, om vi hade stängt av oljan skulle de - japanerna - förmodligen ha gått till Nederländska
Ostindien för ett år sedan och det skulle ha blivit krig."
Omedelbart efter Atlantkonferensen, två veckor senare, åberopade Roosevelt dessa själv
erkända sanktioner mot krigsproduktion.
Var det inte märkligt att Roosevelt efter Atlantkonferensen, när en incident med Japan uppenbarligen
var önskvärd, plötsligt ändrade sin politik och skar av inte bara krigsförnödenheterna
utan också praktiskt taget allt som den japanska civilbefolkningen behövde?
Samme Roosevelt som i åratal, trots folkliga framställningar, hade vägrat att tillämpa 1936
års neutralitetslag, som var avsedd att förhindra leverans av krigsmateriel till Japan och som
därmed till stor del hade bidragit till att förse denna nation med råmaterial till de vapen
som nu används mot våra egna trupper.
En medlem av presidentens eget parti, kongressledamoten Harton W. Sumners från Texas,
ordförande i representanthusets justitieutskott, påpekade i ett brev till
Saturday Evening Post, som publicerades i tidningen den 4 april 1942 på sidan 26.
"Vi har varit ett mycket dumt folk, vilket har gjort det möjligt för politiker att komma undan med mord.
Att skylla Pearl Harbor-tragedin på japanerna är som att kittla en mulåsna
på bakbenet och försöka förklara dess envishet genom att
anklaga mulåsnan för att ha svikit sitt förtroende."
Den 27 november 1941 skickade chefen för marinoperationerna ett meddelande till överbefälhavaren
för Stillahavsflottan, där det i huvudsak angavs att meddelandet skulle betraktas som en krigsvarning
om att aggressiva åtgärder från Japan var att vänta under de
kommande dagarna.
Ytterligare varningar skickades ut den 28 november, 30 november, 1 december, 3
december, 4 december, 6 december och 7 december.
Den sista varningen nådde Hawaii efter att den japanska attacken hade inletts.
Vi ser alltså att två veckor före attacken mot Pearl Harbor skickades varningar ut nästan
dagligen, för att inte tala om de mindre frekventa försiktighetsåtgärder
som vidtagits tidigare.
Det är svårt att förstå vad mer som kunde ha gjorts i form av varningar.
Tyder inte frekvensen, brådskan och ordalydelsen i dessa varningar på att attacken
mot Pearl Harbor inte på något sätt var en överraskning för presidenten?
Erkände premiärminister Churchill någonsin att han försökte
dra in Förenta staterna i detta krig?
Ja!
Helt öppen
- efter att vi redan var där - detta påstående fråntvingades honom, vilket rapporterades i New York Times den 16 februari 1942, sidan 6.
"När jag överblickar och beräknar Förenta staternas makt och dess enorma resurser, och
känner att de nu är med i spelet med oss, med det brittiska samväldet av nationer, hur
länge det än kan pågå, till döden eller till seger, kan jag inte tro att det
finns något annat faktum i hela världen som kan jämföras med det.
Det här är vad jag drömde om, vad jag arbetade mot och vad jag arbetade
för, och nu har det blivit verklighet."
Ett oförblommerat erkännande, förvisso.
Erkände Churchill eller Roosevelt någonsin att Atlantkonferensen var det specifika skälet
till deras ansträngningar att dra in Förenta staterna i kriget mot Japan?
Det är svårt att förstå hur följande erkännande i Churchills tal i parlamentet den
28 januari 1942 - som rapporterades av New York Times samma dag - annars kan kallas:
"Det var regeringens politik att undvika inblandning med Japan till nästan
varje pris tills vi var säkra på att USA också skulle bli inblandat.
Å andra sidan, sedan Atlantkonferensen, där jag diskuterade dessa frågor med
president Roosevelt, och den befintliga sannolikheten för att Förenta staterna, även om de
inte själva skulle angripas, skulle gå in i kriget i Fjärran Östern och därmed
säkra en slutlig seger, tycktes en del av dessa farhågor ha skingrats.
Och denna förväntan blev inte besviken av händelserna."
Detta verkar tyda på att president Roosevelt inte bara gav efter för Churchills påtryckningar
att ställa ett ultimatum till Japan och införa sanktioner, utan också gjorde ett allmänt
åtagande att involvera Amerika i kriget även om Japan inte anföll.
Idag strider omkring en miljon amerikanska pojkar 3-8 000 mil hemifrån.
Det amerikanska folket är villigt att kämpa för de - citat - "fyra friheterna", men
vi vet att vi måste bevara dem hemma om vi skall kunna ge dem till andra.
Genom att utöva vår traditionella rätt till yttrandefrihet och undersökningsfrihet
kommer vi att fortsätta att ställa alla frågor och söka svar när de dyker upp.
När kommer vi att få hela historien om vad som hände vid Atlantkonferensen?
Vi frågade om det då och vi frågar om det nu.
Om president Roosevelt så envist hade vägrat att tillämpa neutralitetslagen mot Japan
när den allmänna opinionen tydligt krävde det, varför ändrade han då så plötsligt
sin politik vid Atlantkonferensen?
För ett år sedan hade en av mina kolleger i kongressen i månader sett hur skickligt
president Roosevelt hade fört oss allt närmare randen till krig i Atlanten, bara för
att gång på gång hindras av en motsträvig kongress i det sista steget.
Och när han såg hur ödet plötsligt den 7 december 1941 gav presidenten en
magnifik "perfekt" moralisk princip - ett casus belli [skäl för krig] bortom all
kritik, utbrast han förtvivlat: "Vilken tur den här mannen har!"
Men var det tur?