Ļoti laba diena Kla.TV no mūsu interviju studijas Berlīnē.
Es vēlos šodien sveikt Berndu Udo Haku.
Haka kungs, sveiciens, sveiciens jums.
Paldies par ielūgumu.
Ar prieku.
Haka kungs, jūs jau aptuveni 20 gadus esat pensijā.
Tomēr savā cienījamajā, gandrīz 84 gadu vecumā jūs esat pievērsies
tik neparastai un sarežģītai tēmai kā monetārā sistēma.
Kā tas notika?
Jā, es gribu teikt, ka ikviens domājošs pilsonis kaut reizi savā dzīvē ir saskāries ar naudas jautājumu.
Jūs jautājat sev, vai tas ir tik svarīgi dzīvē, biznesā, finansēs.
Un kāpēc mēs zinām tik maz? Neviens īsti nepārzina savu ceļu.
Un tas lika man...
Tas lika man laiku pa laikam par to padomāt.
Taču literatūrā neesmu atradis neko noderīgu.
Ļoti būtisku vielu pārdomām man deva Didi Hallervordens jeb Dīters Hallervordens, kurš
pirms aptuveni 40 gadiem kādā skečā reiz runāja par to, kā viņš
vēlas apmeklēt savu naudu bankā.
Un tad viņš aiziet pie letes, un es atnāku un vēlos apskatīties savu naudu.
Kur ir mana nauda?
Un viņa skeča partneri otrā pusē šis naivais un muļķīgais jautājums nedaudz mulsina:
Kur tas ir? Ak, kontā.
Ko tas dara kontā?
Tas darbojas.
Ak, tas bija jauki.
Cik stundas dienā tam ir jāstrādā?
Tā tas turpinājās un turpinājās. Tas bija smieklīgi, tas bija smieklīgi.
Bet būtībā cilvēki labi pavadīja laiku.
Bet būtībā es sapratu, ka kaut kas nav kārtībā, tā nevar būt.
Un tad tas lika man mazliet aizdomāties, un tad es sapratu, ka nauda mums
ir bijusi 6000 gadu, tā ir piedzīvojusi
briesmīgu attīstību, bet neviens to nepamana.
Šodien mēs vēlamies runāt par monetārās sistēmas trūkumu nopietnajām
sekām un par trim domas šķautnēm, kas jums par to ir.
Savā 2018. gada grāmatā
jūs nonākat pie pārsteidzošām atziņām un runājat par domāšanas kļūdām un gadsimtiem ilgu masveida
krāpšanu pret reāliem darba cilvēkiem, tostarp uzņēmējiem, saistībā ar monetāro sistēmu.
Kā jūs to attaisnojat?
Es esmu darījis to, ko eksperti, ekonomisti, kuri ir atbildīgi par šo jautājumu,
nav darījuši gadsimtiem ilgi: fundamentālus pētījumus.
Un es arī ieviesu dabas likumus, ko citi arī nedara, un tas
mani nostāda uz garīguma robežas.
Jo pamatlikumi nāk no Radītāja.
Šajā procesā nebija iesaistīts neviens parlaments, to mums deva Dievs.
Un mums ar to ir jāsamierinās.
Un es patiešām uzskatu, un es to detalizēti pamatoju, ka mūsu pašreizējā
monetārā sistēma ir nelikumīga
ekspluatācijas sistēma.
Un tiek ekspluatēti cilvēki, kas faktiski strādā.
Tas attiecas arī uz uzņēmējiem un ārštata darbiniekiem.
Uzņēmējs, iespējams, strādā vairāk nekā jebkurš cits.
Padomājiet par galdniecības meistaru, kurš uzsāk savu biznesu.
Viņš nebeidz darbu plkst. 18.00, bet tad sākas šādi - grāmatvedība, jauni pasūtījumi
un tā tālāk un tā tālāk.
Un šī krāpšana notiek
naudas kapitālistu labā.
Un viņi dara to, ko tik skaisti sauc, - viņi liek savai naudai strādāt.
Bet tas ir joks, tā ir jauka, trāpīga metafora, domas šķelme.
Vai arī jauks formulējums.
Taču realitātē tas nemaz nedarbojas.
Neviens nekad nav redzējis, ka nauda strādā.
Es arī vēl ne.
Un tad es par to padomāju sīkāk un sapratu, ka
mani kolēģi eksperti
patiesībā ignorē vienu faktu, ko zina katrs bērns.
Proti, īstu lietu ierobežotais derīguma termiņš.
Viss sabojājas.
Pārtika iet sevišķi ātri uz zudumu, kā redzams, piemēram, vasarā gaļa,
un tas nozīmē, ka arī nauda cieš, tai ir jācieš.
Galu galā nauda pati par sevi ir kupons par izcilu pakalpojumu apmaiņā.
Un šis apsvērums ir pieejams tirgū.
Jums ir pašpietiekamība, jūs varat sevi pabarot grupā, kas strādā kopā.
Bet ir tik grūti atrast apmaiņas partneri.
Tas nozīmē, ka paiet laiks un apsvērumi netiek izskatīti uzreiz.
Es pat nespēju atrast īsto vīrieti, kurš piedāvātu
to, kas man vajadzīgs, un kurš grib to, ko es varu piedāvāt.
Tas ir divvirzienu ceļš. Un arī par vienlaicīgumu.
Tātad, īsumā sakot, naudas
vērtība nevar būt stabila, kā to pieprasa valdošais viedoklis.
Viņi saka, ka stabila vērtība ir vērtības krātuve.
Un tad, protams, tas ir īpaši vērtīgs, jo tad tas ir gandrīz kā zelts.
Zelts ir viens no nedaudzajiem materiāliem, kas nerūsē
un nebojājas.
Tāpēc tas ir tik populārs.
Tālāk seko otrais dominējošā viedokļa punkts.
Nauda var strādāt mēs jau esam teikuši; nedarbojas.
Un kas emitē naudu - parasti
centrālā banka.
Daži cilvēki vēlētos, lai to emitētu privāta banka,
kas ir pilnīgi nepareizi,
jo nauda ir kopējs labums.
Tam ir jākalpo visai grupai, nevis kādam baņķierim vai bagātniekiem,
lai palielinātu savu peļņu.
Tas ir pilnīgi nepareizi,
tā ir daļa no mūsu ekonomiskās kārtības, nevis spekulāciju objekts, kā tas tiek darīts tagad.
Lielākā un ietekmīgākā banka pasaulē ir FED, ASV Federālā rezervju sistēma,
un tā ir privāta banka.
Ļoti, ļoti slikti.
Un ir vēl viens triks,
kas
darbojas šo kapitālistu rokās.
Ja nauda tiek atbrīvota, jums ir jāmaksā procenti. Tas ir tāpēc, ka centrālā banka pieprasa tā saukto diskonta likmi.
Un centrālā banka izsniedz naudu tikai komercbankām, nevis privātpersonām.
Pat valdībai ne.
Ja viņi to vēlas, viņiem ir jāmaksā atlaide.
Pašlaik tas ir nulle citu iemeslu dēļ.
Taču šīs katastrofas dēļ, kas tuvojas mūsu ceļā, mums vispār nav jābūt šeit, lai noslēgtu maiņas darījumu.
Tas ir tāpēc, ka ne pārdevējs, ne pircējs nav nonākuši finansiālās
grūtībās, lai tiem būtu nepieciešams aizdevums.
Jums ir nepieciešams veids, kā atrast pareizo apmaiņas partneri.
Tieši par to ir nauda.
Tas ir apmaiņas atbalsts, apmaiņas līdzeklis.
Mēs šeit izplatām, nevis ražojam vai pat izmantojam.
Tik daudz par šo jautājumu.
Jā, jūs to ļoti, ļoti labi izskaidrojāt savā grāmatā,
un Kla.TV komanda ir apkopojusi un ilustrējusi jūsu domas īsfilmā, kuru tagad
varam noskatīties.
Pašreizējā kļūda domāšanā par naudu
Nauda neapšaubāmi ir maiņas līdzeklis, kas paredzēts, lai atvieglotu un paātrinātu preču
apmaiņu starp iedzīvotājiem ekonomikā, kuras pamatā ir darba dalīšana.
Preces un pakalpojumi jau ir pieejami tirgū vai tos var
pieprasīt.
Viņi tikai gaida, kad atradīs īsto pircēju.
Jo daudzskaitlīgāka bija grupa, kas strādāja
kopā, jo grūtāk bija atrast piemērotu apmaiņas partneri.
Tas ir tāpēc, ka pārdevējam ir jāpiedāvā preces, kas vajadzīgas pārdevējam, un otrādi.
Šīm divpusējām attiecībām bija nepieciešama savstarpība starp pārdevēju
un pircēju, kas acīmredzami bija apgrūtināta
bartera vai natūrā;
un arī vienlaicība.
Līdz ar naudas ieviešanu divpusējās attiecības kļuva par trīspusējām attiecībām,
tādējādi atceļot savstarpīguma prasību un ievērojami vienkāršojot
un paātrinot apmaiņas procesu.
Vēlamās reālās atlīdzības vietā pārdevējs saņēma vaučeru, ko viņš pēc dažām
dienām izmantoja, lai samaksātu par atlīdzību, ko viņš
varēja iegūt no trešās personas.
Tas arī atviegloja prasību par vienlaicīgumu un padarīja
to elastīgāku šajā ziņā.
Taču ir vēl kas vairāk:
Naudas iejaukšanās nepalielina tirgū pieejamo preču daudzumu.
Nauda pati par sevi ir ģeniāls izgudrojums, jo tā ir vienkārša.
Taču pašreizējā formā tai ir būtisks trūkums:
Tā sludina un cenšas panākt monetāro stabilitāti, t.
i., tā uzskata naudu par vērtības nesēju.
Tas ir obligāti izslēgts.
Tas ir tāpēc, ka naudas vērtība ir tās pirktspēja,
kas ir atkarīga no attiecīgās ekonomikas tirgū pieejamo preču daudzuma
un kvalitātes.
Preču un naudas daudzums attiecīgajos ciklos būtu jāsaglabā pēc iespējas līdzsvarotāks, lai cenas paliktu vairāk
vai mazāk nemainīgas un lai iedzīvotājiem būtu vieglāk plānot un veikt uzņēmējdarbību.
Tomēr, tā kā reālās preces - izņemot
zeltu - laika gaitā dabiskās sabrukšanas rezultātā
pakāpeniski zaudē savu materiālo un lietderīgo
vērtību - dažas ātrāk, citas lēnāk
-, arī apgrozībā esošās naudas daudzums ir jāsamazina tādā pašā apjomā,
lai saglabātu - mobilo - līdzsvaru.
Piemēram, katrs bērns zina, ka pārtikas produktu derīguma termiņš ir ierobežots.
- Tātad naudai nevar būt stabila vērtība.
Pretējs pieņēmums atgādina senu
alķīmiķu sapni mākslīgi iegūt zeltu no svina vai cita metāla.
Ļoti jauka vizualizācija.
Vai šī parādība arī izraisa inflāciju, ko mēs piedzīvojam?
Jā, noteikti!
Ļoti vienkārši izskaidrojams:
Monetārā sistēma cenšas
saglabāt līdzsvaru starp preču daudzumu, no vienas puses, un naudas
piedāvājumu, no otras puses.
Un, ja preču daudzums samazinās bojāšanās rezultātā, notiekošās bojāšanās
rezultātā, t. i., samazinās naudas daudzums,
bet naudas daudzums paliek nemainīgs, tad man ir pārāk
daudz naudas un pārāk maz preču tirgū.
To sauc par inflāciju.
Tas nepārprotami ir
iemesls.
Ir arī citi iemesli.
Tās rodas, kad valdība vai kas cits, vai pat privātās bankas pēdējā laikā neprātīgi
palielina naudas piedāvājumu.
Tieši to viņi dara katru mēnesi, laižot apgrozībā dažus miljonus.
Tad tas arī palielinātu inflāciju līdz bezgalībai.
Taču pašlaik mēs to nepamanām, jo šīs naudas
summas, ko agrāk izplata Dragi, bet tagad Kristīnes
Lagardas kundze - attiecīgi gan
no banku sektora, gan no politikas - ir arī krimināli
sodāmas, kā to pierādījis Ernsts Vulfs.
Šodien viņi, protams, ir goda cilvēki.
Nauda, kas tajā tiek ieguldīta, nekādi neietekmē mūsu
tirgu, kurā mēs pērkam pārtiku, t.i., patēriņa preču tirgu.
Viņiem tas ir vajadzīgs tikai viņu spēlēm, spekulācijām un miljoniem,
miljardiem un dažkārt pat vairāk.
Un procentu likmēm nav tādas pašas ietekmes, kādu es aprakstīju ar šo sabojāšanas efektu.
Vai nav bijis tā, ka Luters pieprasīja diezgan drakoniskus
sodus par interesi, piemēram, riteņus vai
ko tamlīdzīgu, es dzirdēju?
Jā, tieši tā.
To es dzirdēju no profesora Bernda Šenfa, kurš strādā
tādā pašā virzienā kā es, kurš ir pirmais
pazīstamais ekonomikas profesors, kas strādā
monetārās reformas virzienā.
Nu, tolaik procenti bija vispārēji aizliegti, kopš
Mozus un pat pāvests - visi bija par labu procentu aizliegumam.
To atcēla tikai Baznīca, pāvests 1908. gada sākumā vai kad.
Viņš to pasludināja tikai kā daļu no savas ticības programmas.
Es pamanīju, ka pirms četriem gadiem,
kad tika atzīmēta Vitenbergas baznīcas tēžu
pasludināšanas 500. gadadiena - jūs zināt Vitenbergu,
kas ir pasaulslavena -, par Luteru tika
daudz rakstīts un runāts gan grāmatās, gan
sarunu šovos.
Es paskatījos, sekoju dažiem no tiem.
Neviens nav pieminējis, ka Luters bija pret procentiem.
Aizliegt procentus!
Protams,
tas nebūt nav pa prātam baņķieriem - mūsu
baņķieriem, kā mēs teiktu,
- un vēl mazāk - finanšu nozarei.
Tika pilnībā noklusēts.
Taču es gribēju teikt ko vispārīgāku par
naudas kredītu.
Naudas kredīts paredz, ka man ir pārpalikums.
Man ir jābūt kaut kam, kas man pašam nav vajadzīgs.
Jā.
Ja es uz to raugos reāli, tad tās ir reālas preces.
Liellopu audzētājam ir palikuši 100 kilogrami liellopu gaļas.
Tad viņš nevarēs teikt, ka tagad man ir pārpalikums, cik jauki.
Drīzāk viņam ir problēma.
Galu galā viņam tagad ir jātiek galā ar korupciju.
Tas sāk pūt.
Kā jau teicu, un tas viņam rada zaudējumus.
Tas pats jāattiecina arī uz skaidras naudas kredītu, tāpēc
tiek piemērota atlaide.
Ne ar to, ko es parādīju iepriekš, ja
es zaudēju preces vienā pusē un man ir pārāk daudz
naudas, man tā ir jānoņem.
Lai tas atkal būtu elastīgā līdzsvarā.
Šis līdzsvars nav nemainīgs stāvoklis, nekas nav
stabils, tas ir nestabils, salīdzināms
ar cirka mākslinieku uz virves - arī viņam ir pastāvīgi
jāstrādā pie sava balansēšanas stieņa, lai viņš nenokristu
no tā.
Tas viss ir daļa no tā.
un valdošais viedoklis pilnībā ignorē
korupciju, lai gan tā ir
tikpat acīmredzama kā jebkas cits.
Ir arī citas procentu likmes priekšrocības:
Ja tiks atcelta procentu likmes prasība,
tad samazināsies arī pārmērīga naudas ieplūšana bagātajiem.
Un man jāsaka, ka, aizliedzot procentus, ir
jāaizliedz arī dividendes, jo būtībā
tas ir viens un tas pats.
Tā ir juridiska atšķirība formā, bet
principā tā vienmēr nozīmē:
Jūs ļaujat citiem strādāt jūsu vietā
Un savāc bez veiktspējas.
Tas nav iespējams.
Intervētājs: Patiesībā ar procentu likmēm jūs to darāt nepareizi.
Tā vietā, lai naudas vērtība samazinātos, tās
vērtība palielinās līdz ar procentiem.
Tas, manuprāt, tikai sabojā visu lietu.
Vai varat sīkāk paskaidrot procentu likmi?
Vienmēr tiek
apgalvots, ka procenti ir jāiegūst no esošās naudas.
Manuprāt, arī tas nav gluži pareizi.
Jo, ja es ņemu aizdevumu bez procentiem,
tad man tas ir jāatmaksā.
Ja es strādāju ar procentiem, man tie ir jāatmaksā, tāpēc
man ir jāpelna vairāk.
Un, ja es ģenerēju vairāk,
tad man ir jāiegulda jauna nauda atpakaļ ciklā.
Galu galā mēs taču nevēlamies deflāciju,
ka naudas ir pārāk maz.
Mums ir jāpapildina nauda, ko suverēns
dara ar saviem valsts izdevumiem - mēs teiktu,
ka to dara valdība, tā saņem naudu no
centrālās bankas.
Bet bez procentiem
Šīm nolādētajām procentu likmēm nav nekāda pamatojuma.
Gluži pretēji, no tiem labumu gūst tikai bankas.
un viņi ar to aizbāž muti mums, pārējiem iedzīvotājiem.
Arī šoreiz procentu likmes ir pazeminātas visos aspektos.
Ļoti, ļoti kaitīgs.
Tāpat arī dividendes, kas ir gandrīz tas pats.
Tas nozīmē, ka aizliegums attiecas arī uz korporācijām.
Tas būtu jāaizliedz.
Agrāk tie pat nebija atļauti.
Bija laiki, kad bija daudz šaubu - pat
ASV. Daži no viņiem bija ideālisti.
Taču liela ietekme bija naudas maciņiem, kurus īpaši
ietekmēja Londona, un Nātans Rotšilds tur bija
vadošā figūra.
Vienmēr ar kukuļiem un citām lietām.
Ļoti īsi vārdi par šo jautājumu.
Ja jums nav intereses, tad mums visiem ir vairāk laika.
Tad laiks vairs nav nauda.
Taču steiga padara darbu nevainojamu.
Ļoti jauki, paldies.
Paldies, tas, protams, ir ļoti vērtīgi un informatīvi.
Tagad, kad
esat pievienojis trīs domas šķembas saviem komentāriem,
vai varat mums tās paskaidrot?
Jā, ar prieku.
Domu fragmenti ir šīs grāmatiņas kvintesence.
Tā sekas ir tādas, ka
tiek sniegts pierādījums tam, ka saskaņā
ar dabas likumiem vispār nevajadzētu
pastāvēt tādai monetārajai sistēmai, kas izraisa nemitīgu
izaugsmi un, galvenais, nemitīgu
ienākumu pieaugumu tikai dažiem.
Tā sekas ir sociāls kaitējums un neizsakāmas ciešanas.
Tas nebūtu iespējams, ja būtu dabiska monetārā sistēma.
Otrajā šķēpā es tikai paskaidroju, ka
naudas, kuras ir par daudz vienā pusē, trūkst
otrā: tāpēc, kad vidusmēra
iedzīvotājs vai lielākā daļa cilvēku saka: mums vajag
labākus ceļus vai labākas skolas, bērnudārzus utt., šie
cilvēki vienmēr
saka: mums nav naudas!
Tas ir nogalinošs arguments,
un ar to viss - notikuma beigas!
Un trešajā es saku, ko
dara tie, kas gūst peļņu no monetārās sistēmas,
kādas muļķības viņi ar to dara un kā viņi
iebiedē cilvēci un rada tai vislielākās
grūtības, kā mēs to pašlaik
redzam.
Kad es saku, ka tur ir daudz naudas,
es tikai saku, ka investīciju baņķieru vidū vislabāk
pelnošajiem vai ienākumus gūstošajiem ir 3,5
miljardi dolāru gadā.
Tas nozīmē 10 miljonus ASV dolāru kalendārā dienā.
Tā ir neiedomājama
naudas summa, taču tā
parāda, cik neticamas
masas ir sakrātas otrā pusē.
Un, ja bagātie tagad arī iegulda savu naudu fondos, ieguldījumu fondos,
no kuriem lielākais pašlaik ir Black Rock, tad triljoni ASV dolāru ļoti ātri uzkrāsies,
dodot viņiem neticamu varu.
Intervētājs: Jā, un šī vara, kas ir sliktā lieta, tiek izmantota,
lai maksātu par kariem un tamlīdzīgi.
Hack: Jā, protams, jūs varat to izmantot, lai izmantotu visas biržas.
Un viņi to dēvē par neoliberālu ekonomisko
kārtību, kas arī ir briesmīgi meli.
Jo šie baņķieri spekulē, un šeit vienmēr liela nozīme ir
kredītiem, kas mums nav vajadzīgi tik lielā mērā,
cik mums ir vajadzīgi, un tās ir spekulācijas, kas rada vēl vairāk naudas.
Un tad tiek iepludināts vēl vairāk
naudas, un tā ir nebeidzama
izaugsme, kas tik un tā
nav iespējama uz ierobežotas zemes.
Taču tas arī noved pie tā, ka tie kādā brīdī sabrūk.
Kad kredītu burbuļi plīsīs, viņiem būs nepieciešams vēl vairāk naudas.
Kādā brīdī tas vairs nedarbosies,
burbulis plīsīs, un ar to viss beigsies.
Intervētājs: Un tad jums ir vajadzīgs karš. Datorurķēt:
Nu, karš vienmēr ir laba ergoterapija.
Starp citu, Čārlijs Čaplins to atzīmēja arī pirms 100 gadiem filmā
Kids (The Kid) - tā ir mēma filma, tas ir labi zināms.
Es to joprojām esmu redzējis, to zina arī daudzi cilvēki.
Viņš sūta ārā savu atradēju, sešgadīgu zēnu,
kurš ar akmeņiem izsit logus.
Un pēc piecām minūtēm Čārlijs Čaplins ierodas kā stiklinieks,
lai salabotu to un iekasētu naudu.
Tātad jūs to salaužat, lai salabotu.
Inscenēts karš, lai pēc tam atjaunotu valsti, un rūpniecība
un baņķieri vienmēr pelna naudu.
Viņi arī finansē karu.
Vienmēr abas puses.
Šī ir atzīta metode.
No turienes nāk šī milzīgā nelaime,
ko mēs šodien atrodam uz zemes.
Tāpēc mums, vienkāršajiem cilvēkiem,
ir jāiztur pastāvīgs spiediens.
Vienmēr spiediens, spiediens, spiediens, spiediens, lai mēs pat nevarētu domāt.
Noteikti ne brīvā laika, lai dziļāk padomātu.
Nē. Monetārā sistēma ir jāreformē.
Un tagad vārds par reformu.
Tas ir pavisam vienkārši,
ja jums patīk, demokrātiski:
Mums ir vajadzīgs vairākums, kas saka, ka mums tas viss ir jāmaina.
Intervētājs: Tas ir diezgan pārsteidzoši un zīmīgi,
ka atklāta diskusija par monetāro sistēmu
acīmredzot nav atļauta vai vēlama.
Un tieši tāpēc jūsu komentāri ir tik ļoti vērtīgi
kā atšķirīga viedokļa paudēji.
Cerēsim, ka daudzi un daudzi cilvēki uzklausīs un ņems vērā jūsu
domas un ka sistēma, kurai, kā iepriekš tika uzskatīts,
nav alternatīvas, patiešām tiks apšaubīta.
Liels paldies par interviju.
Un paldies par jūsu apņemšanos. Visu to labāko un uz drīzu tikšanos.
Es saku, lūdzu. Laipni lūdzam.
Jā, paldies.