Že leta se CO2 z različnimi dvomljivimi sredstvi prikazuje kot vzrok
škodljivega globalnega segrevanja.
Na podlagi te napačne teze se sprejemajo zakoni in obračunavajo
davki za zmanjšanje emisij CO2.
Evropski zeleni dogovor je Evropska komisija pod vodstvom Ursule von der
Leyen predstavila konec leta 2019.
Gre za koncept, katerega cilj je do leta 2050 zmanjšati neto emisije toplogrednih
plinov v EU na nič in tako postati prva celina, ki bo podnebno nevtralna.
Zeleni posel naj bi postal osrednji element podnebne politike EU.
Zaradi te politike in njenih zakonov je oskrba z energijo na poti k zlomu, kmetijstvo, oskrba
s hrano, avtomobilska industrija, blaginja in še marsikaj drugega
so sistematično uničeni.
To uničevanje se namerno lažno upravičuje v korist svetovnega podnebja, človeštvo
pa je z neresnicami izdano in prodano.
V naslednji dokumentaciji si lahko ogledate predstavitev v diagramih, ki jih je prijazno
posredoval gospod Friedhelm Rostan.
V njem se sklicuje na študije neodvisnih znanstvenikov, ki jasno zavračajo
napačno teorijo, da je CO2 krivec za globalno segrevanje.
1. ali podnebne spremembe res predstavljajo grožnjo?
In če je tako, kako?
Ta graf prikazuje temperaturno krivuljo glede na temperaturo Zemlje skozi tisočletja in
časovno os s povprečnimi temperaturami Zemlje:
Modra območja prikazujejo hladna obdobja, oranžna pa topla obdobja.
Zadnje tovrstno obdobje je mala ledena doba.
Ta ilustracija se nanaša na vrtanje ledenikov.
Temperatura na Zemlji in vsebnost CO2 v zraku sta prikazana na časovni osi.
Tu je obravnavano obdobje od pred 22.000 leti do pred 10.000 leti.
V primeru temperaturnih sprememb je razvidno, da se vsebnost CO2 spremeni šele čez nekaj časa,
in sicer šele po približno 600 do 1.300 letih.
To pomeni, da sprememba vsebnosti CO2 v zraku ne more biti vzrok
za spremembo temperature, temveč njena posledica.
Znanstvenika, ki sta v zadnjih nekaj desetletjih ugotavljala vzroke dolgoročnih
podnebnih sprememb, sta geolog Jan Veizer iz Bochuma in astrofizik
Nir Shaviv iz Izraela.
Skupaj sta prišla na idejo, da mora obstajati povezava med kozmičnim
sevanjem in kroženjem vode na Zemlji.
Močnejše kozmično sevanje povzroča več oblakov in s tem ohlajanje.
Toda kako deluje?
V devetdesetih letih sta mu sledila Henrik Svensmark in Eigil Friis Christensen.
Ugotovili so, da manjše magnetno polje Sonca povzroča manj sončnih peg, zaradi
česar slabi sončni veter.
Zato Zemljo doseže več kozmičnega sevanja, zaradi česar se pod 3200
metri nadmorske višine poveča oblačnost.
Zato se več sončne svetlobe odbije v vesolje, zaradi česar je Zemlja hladnejša.
To povezavo priznavajo tudi resni znanstveniki, ki se ukvarjajo s podnebnimi spremembami.
Ta slika kaže, da se je povprečna temperatura zraka na Zemlji v zadnjih 3200
letih redno povečevala in zmanjševala.
Temperaturni cikel, ki traja približno 1.000 let, je nadgrajen s temperaturnim
ciklom, ki traja približno 230 let.
V času rimskega cesarstva je bilo toplo, v obdobju preseljevanja narodov hladno, v srednjem
veku spet toplo, v renesansi hladno, od približno 18. stoletja pa se temperature spet dvigujejo.
Podnebje je torej odvisno od sonca.
Dvestoletni cikel sončnih peg je svoj maksimum dosegel na prelomu tisočletja.
Že 9.000 let ni bila tako aktivna, kot je bila okoli leta 2000!
2 Co2 in učinek tople grede: resnica in laži o življenjsko pomembnem plinu v sledovih
Učinek tople grede, bolj znan kot učinek ozračja, zvišuje povprečno temperaturo na Zemlji
za 33 stopinj Celzija z - 18 °C na + 15 °C, kot so strokovnjaki izračunali
s pomočjo fizikalnih zakonov o sevanju.
Od tega je 60 %, tj. 20 stopinj, vodne pare in le 15 %, tj. 5 stopinj, ogljikovega dioksida.
Kako deluje učinek tople grede?
Tako imenovani učinek tople grede je ravnovesje sevanja Zemlje:
Sonce na Zemljo oddaja energijo, predvsem svetlobo.
Zemlja absorbira večino svetlobe, se segreva in majhen del svetlobe odbije.
Tudi Zemlja oddaja toploto v vesolje.
Nekateri plini v ozračju, predvsem vodna para, pa tudi CO2, absorbirajo
del zemeljskega toplotnega sevanja, zaradi česar se ozračje segreva.
Na kratko:
Učinek tople grede je absorpcija dela toplotnega sevanja Zemlje z vodno
paro, CO2 in drugimi plini v zraku.
Zaradi tega se temperatura na Zemlji zvišuje.
Absorpcija: Nekateri plini lahko absorbirajo toplotno sevanje in ga pretvorijo v
kinetično energijo (= segrevanje).
To se dogaja v valovnih dolžinah, ki ne izvirajo iz sonca, temveč iz zemeljskega površja.
Če je sevanje določene valovne dolžine izkoriščeno, se šteje, da je nasičeno.
Potem govorimo o nasičenih absorpcijskih pasovih.
Absorpcijski pasovi CO2 so večinoma zasičeni.
Zaključek: Na strani
16 v izvlečku "Ali lahko ljudje rešimo podnebje?" piše Bennett in njegova ekipa:
Toplogredni učinek povečanja vsebnosti ogljikovega dioksida v ozračju se v veliki
meri zmanjša zaradi že obstoječe zasičenosti edinega pomembnega absorpcijskega pasu.
To dejstvo samo po sebi postavlja pod vprašaj smiselnost ukrepov za varstvo podnebja.
Zato se ne bojte več CO2 v ozračju!
Ta graf prikazuje možne odvisnosti med količino CO2 in temperaturo.
Zgornja zelena krivulja je eksponentna.
Linearno na sredini.
Spodnja krivulja je logaritemska.
Izkazalo se je, da je odvisnost v resnici logaritemska.
To pomeni, da vsaka dodatna enota
CO2 prispeva k dvigu temperature manj kot njegov predhodnik.
S povečevanjem koncentracije CO2 so razmere vse bolj sproščene!
Ta diagram kaže, da ima vsak dodaten CO2 v zraku vedno manjši
vpliv na temperaturo Zemlje!
Naslednji diagram prikazuje, da je CO2 dejansko življenjski plin.
Z večanjem vsebnosti CO2 se povečuje pridelek pridelka.
Če povzamemo: Podnebne
spremembe imajo izključno astrofizikalne vzroke.
Nekateri pa trdijo, da je to posledica toplogrednega učinka
CO2. Ta sicer obstaja, vendar je praktično neučinkovit.
Demonizirani CO2 je v resnici življenjski plin!
Zakaj torej histerični klici o podnebni katastrofi?
3. Kdo stoji za največjo lažjo v zgodovini človeštva?
Nemški menedžer in poslovni novinar je na lastne oči videl
razvoj podnebne laži: Hartmut Bachmann.
V svoji knjigi "Laž o podnebni katastrofi" piše:
Podnebne katastrofe ni.
To je izmišljotina.
Pred 20 leti (sredi leta 1986) se je rodil kot ideja, kot šokantna modna beseda.
Nato se je znašel v komercialnih krogih, kjer ni bilo veliko pomislekov o tem, kako ga je mogoče tržiti.
Oglasi so bili objavljeni.
Mediji so hiteli prvi sodelovati v velikanskem poslu, ki zdaj živi svoje življenje
in ga podpirajo ustrezni zakoni.
Timothy Wirth, predsednik Fundacije ZN, je dejal: "To vprašanje globalnega
segrevanja moramo rešiti.
Tudi če je teorija o globalnem segrevanju napačna, delamo prav z vidika
gospodarske in okoljske politike.
David Brower, član Sierra Cluba in ustanovitelj različnih okoljevarstvenih organizacij,
med drugim tudi organizacije Friends of the
Earth, pojasnjuje: "Zdaj je cilj socialistična redistribucijska družba,
ki je pravi varuh narave in edino upanje za družbo.
Christine Stewart, nekdanja kanadska ministrica za okolje, spregovori:
Ni pomembno, da je znanost o globalnem segrevanju popolna laž.
[...] Podnebne spremembe so najboljša priložnost za vzpostavitev pravičnosti in enakosti v svetu.
Prof. Stephen Schneider, glavni avtor številnih poročil IPCC,
poroča: "Ustvariti moramo strašljive scenarije, dajati poenostavljene dramatične izjave
in se ne obremenjevati z morebitnimi dvomi.
[...] Vsak od nas se mora sam odločiti, ali bo raje
pošten ali učinkovit.
Michael Crichton je posledice takšnih izjav in stališč opisal
v svojem trilerju "Svet v strahu":
Če se iskanje resnice zamenja z obrambo političnih interesov, se
prizadevanje za znanje zreducira na prizadevanje za oblast.
[... ] Zato je prepletanje znanosti in politike grozljiva kombinacija.
[...] Prepričati se moramo, da je to, kar svetu predstavljamo kot
znanje, dejansko objektivno in pošteno.
Tudi Zvezna agencija za okolje je potrdila, da so absorpcijski pasovi
CO2 v veliki meri že zasičeni.
To pomeni, da lahko novo dodani CO2 le malo poveča učinek tople grede.
Tukaj je poučen dodatek k mitu 97: 97 % vseh
znanstvenikov se strinja, da je sedanje globalno segrevanje posledica
emisij CO2, ki jih povzroča človek.
Analiza 12.000 znanstvenih publikacij je bila razdeljena v kategorije.
Dve kategoriji, v kateri je bila razvrščena večina dokumentov,
sta bili izločeni kot nepomembni.
Ta dvomljiva, selektivna izbira ciljne skupine je dosegla želeni rezultat 97 %.
Za konec še dodatek k temi: Ali lahko ljudje rešimo podnebje?
To je bil naslov pariške podnebne konference, ki jo je leta 2015 organiziral Medvladni odbor za podnebne spremembe (IPCC).
Ali je bilo v tako imenovanem Pariškem sporazumu dogovorjeno globalno zmanjšanje emisij CO2 do leta 2030?
Nikakor ne!
Zaveze najpomembnejših držav za zmanjšanje emisij so povzročile
znatno povečanje emisij CO2.
Zaključek: Nemška podnebna politika s svojimi togimi cilji lahko v najboljšem primeru zmanjša načrtovano
povečanje svetovnih emisij za 1,6 %.
Če bi zaprli nemške elektrarne na premog, bi se globalne
emisije zmanjšale le za 0,55 %.
Pariški podnebni sporazum omogoča Kitajski, da doseže ogromno povečanje emisij CO2, v primerjavi
s katerim so evropski prihranki zanemarljivi.
Kitajska in Indija gradita in uporabljata veliko število novih elektrarn na premog, medtem ko želi Nemčija
zapreti svoje elektrarne, da bi rešila planet.
Na tej točki se celo ljudje, ki menijo, da je CO2 škodljiv za podnebje, zavedajo,
da politika prerazporejanja emisij CO2 nima nobene zveze z varstvom podnebja.
Nemška podnebna politika, ki želi rešiti planet, je pretveza
za nadaljnje načrte za prerazporejanje.
Niti naši državi niti svetovnemu prebivalstvu ne bomo naredili nič dobrega, če bomo še naprej verjeli tej laži o reševanju podnebja.