Krievijas karaspēka iebrukums Ukrainā sākās 2022. gada 24. februārī, un kopš
tā laika tur plosās karš.
Daudzās Rietumvalstu ieroču piegādes
Ukrainai kopš tā laika ir tikai paildzinājušas
šo konfliktu, neraugoties uz visiem pretējiem apgalvojumiem.
Par to, ko tas nozīmē Ukrainas iedzīvotājiem, kuri, neraugoties uz visām ciešanām, joprojām
turpina dzīvot savā dzimtenē, turpmāk stāsta kāds ukrainis, kurš ir tieši skarts.
Tas apstiprina arī augstu militāro virsnieku, piemēram,
bijušā ģenerāļa Haralda Kujata, bijušā ģenerālinspektora
un līdz ar to augstākā virsnieka Vācijas
bruņotajos spēkos, vērtējumus.
Būdams NATO Militārās komitejas priekšsēdētājs,
viņš bija arī NATO augstākais virsnieks.
2023. gada martā viņš teica intervijā:
Stambulas sarunās Krievija acīmredzot bija
piekritusi izvest savus bruņotos spēkus līdz 2022.
gada 23. februāra līmenim... taču, saskaņā ar ticamu
informāciju, pagājušā gada 9. aprīlī Kijevā iejaucās toreizējais Lielbritānijas
premjerministrs Boriss Džonsons un neļāva
parakstīt līgumu.
Un nesenā 2023. gada novembra intervijā bijušais ģenerālis Kujats ziņo,
ka ieroču sistēmas nevar kompensēt Ukrainas personāla zaudējumus.
Simtiem tūkstošu Ukrainas karavīru būtu krituši vai
tik smagi ievainoti, ka vairs nevarētu tikt izmantoti.
Ukrainas armijas stāvoklis pašlaik ir ārkārtīgi kritisks.
Tagad ieklausieties šī Ukrainas iedzīvotāja būtībā svarīgajos jautājumos,
kas pārsteidzošā veidā sakrīt ar ģenerāļa (atvaļinātā) Kujata, bijušā
Vācijas Bundesvēra un NATO augstākā karavīra, izteikumiem.
2023. gada martā viņš teica intervijā:
Iespējams, kādu dienu tiks uzdots jautājums, kas nevēlējās novērst šo karu.
Gandrīz nav dienas, kad nebūtu ziņu par kādu sanāksmi,
kurā tiktu pausts atbalsts Ukrainai pret Krievijas agresiju.
Galvenais tenors ir:
Solidaritāte ar Ukrainu joprojām ir spēcīga, un gan finansiālā,
gan militārā palīdzība tiks sniegta arī turpmāk, lai gan arvien
vairāk iedzīvotāju apšauba šīs palīdzības mērķi.
Galu galā, kaujas laukā nav nekāda progresa,
jo Ukrainai joprojām trūkst munīcijas
un vēl jo vairāk - spējīgu karavīru, kas
šo munīciju pareizi izmantotu.
Ukrainas plaši izskanējusī tā dēvētā vasaras ofensīva
patiesībā nebija īsta ofensīva, bet gan labākajā gadījumā
neliels iebrukums dažās nenozīmīgās vietās, un pat
šis iebrukums tagad ir pilnībā apstājies.
Daudzi eksperti uzskata, ka šajā iztukšošanas
karā Krievija šobrīd ir ieguvējas pusē.
Krievijai vienkārši ir daudz lielāki resursi gan
militāro tehnoloģiju, gan personāla ziņā.
Lai kompensētu zaudējumus frontē, Ukrainā iesauc arvien vairāk militāra
vecuma vīriešu, tagad arī civiliedzīvotājus,
kuriem nav nekāda sakara ar armiju, studentus,
pat garīgi vai hroniski slimus cilvēkus.
Ekonomika arvien vairāk un vairāk sabrūk, un karš
arvien vairāk iznīcina infrastruktūru visā valstī.
Šajā kontekstā interesanta ir 24. novembra intervija
ar Ukrainas parlamenta deputātu Dāvidu Arahamiju. 2023.
David Arachamiya ir valdošās partijas "Tautas kalpi" parlamentārās grupas vadītājs.
Šīs partijas vadītājs ir Ukrainas prezidents Volodimirs Zelenskis.
Tāpēc Deivids Arahamija ir viens no prezidenta tuvākajiem līdzgaitniekiem.
Svarīgākais secinājums, kas izriet no šīs intervijas:
Karš varēja beigties jau 2022. gada aprīlī - tikai
2 mēnešus pēc tā sākuma -, ja vien Ukraina
būtu piekritusi Krievijas prasībai palikt neitrālai
un nepievienoties NATO aliansei.
Pēc Arahamijas domām, Putins būtu bijis gatavs izvest
savu karaspēku aiz robežas 2022. gada 24. februārī.
Ukrainas prezidents Zelenskis tobrīd vēl
bija noskaņots piekrist šai prasībai.
Pat pēc Butas zvērībām Zelenskis 2022. gada 5. aprīlī
sacīja, ka joprojām ir jāmeklē sarunu iespējas.
Savukārt 2022. gada aprīļa pirmajā pusē Kijevā viesojās
bijušais Lielbritānijas premjerministrs Boriss Džonsons.
Arahamija atceras, ka Džonsons toreiz
teica, ka viņš neuzticas krieviem.
Džonsons spēja pārliecināt Ukrainas vadību,
ka Krievija nav gatava ilgstošam karam un ka
Ukraina ar Rietumu palīdzību var sakaut krievus
kaujas laukā un atgūt Donbasu un Krimu.
Vienkārši cīnīsimies - Džonsons to esot
toreiz burtiski pateicis, kā apgalvo Arahamija.
Saskaņā ar plašsaziņas līdzekļu ziņojumiem Ukraina un Krievija tobrīd risināja miera sarunas
un marta beigās bija tuvu vienošanās panākšanai.
Tajā laikā Stambulā bija jāparaksta miera līgums.
Tomēr tas nenotika, jo Ukrainas puse
pēc Džonsona vizītes pārtrauca sarunas
un faktiski nolēma vienkārši cīnīties
un uzvarēt kaujas laukā.
Ukraiņi jau pusotru gadu ar vislielākajām
grūtībām izjūt šī lēmuma sekas.
Un upuri, kā vienmēr, ir vienkāršie cilvēki, kuri zaudē
savus tuviniekus, mājas, veselību, bieži arī dzīvību utt.
Šajā kontekstā ir atļauti 2 jautājumi:
1. Vai tā sauktajiem atbalstītājiem Rietumos patiešām
rūp Ukrainas intereses, kad viņi, tāpat kā Boriss Džonsons,
ar savām ieroču piegādēm mudina Ukrainu iesaistīties arvien
lielākās karadarbībās?
Vai arī viņi drīzāk cenšas sasniegt savus
mērķus uz Ukrainas karavīru, visu Ukrainas
iedzīvotāju un Ukrainas ekonomikas rēķina, lai
atkal gūtu peļņu no kariem un krīzēm?
2. kuru intereses patiesībā ievēro tie, kas Ukrainā ir
pie varas un kas sevi mēdz dēvēt par tautas kalpiem?
Vai Ukrainai nebūtu bijis daudz labāk, ja tajā laikā būtu parakstīts miera līgums, saskaņā
ar kuru Ukraina būtu apņēmusies ievērot neitralitāti un tādējādi būtu palikusi
kā saikne starp Austrumiem (Krieviju, Ķīnu u.c.) un Rietumiem, kāda tā vienmēr
ir bijusi sava ģeogrāfiskā stāvokļa un vēstures dēļ?
Lai noskaidrotu šos jautājumus, ir nepieciešamas
neatkarīgas tiesas un neatkarīgi plašsaziņas līdzekļi,
kas atklāj patieso situāciju un nevairās
uzdot kritiskus jautājumus.
Iepriekš minētā informācija ir steidzami jāizplata, lai Eiropā un Ukrainā notiktu pārdomu maiņa un atbildīgie tiktu saukti pie atbildības.