Зимата на 1944 г. в Германия.
Мнозина край Рейн смятат, че войната е към своя край.
Ето защо майсторът пекар Винкен довежда бомбардираното си семейство, съпругата си и
дванадесетгодишния си син Фриц в своя квартал в Хюртгенвалд, където е призован да пече хляб за Вермахта.
След часове пътуване през нощта той докара двамата с кофа до празна колиба, скрита на една поляна.
Но предната част се втвърди. През декември дори имаше контраофанзива.
Затрупани със сняг, двамата все още чакаха в хижата.
Баща му обаче изпитва все по-големи трудности да осигури прехраната на семейството си.
Така идва Бъдни вечер 1944 г.
По-късно синът му Фриц записва всичко, което се е случило:
През целия ден чувахме приглушения рев на съюзническите военни самолети.
Беше горчиво студено. Мама приготвяше пилешка супа до печката на слабата светлина на свещта.
Бащата беше навън и организираше.
Изведнъж на вратата се почука.
Изненадана, аз помръднах и видях как мама набързо духна свещите.
Почукването се повтори. Окуражихме се и отворихме вратата.
Отвън стояха двама мъже със стоманени каски.
Единият говореше на чужд език и посочи трети човек, който лежеше в снега.
Осъзнахме: Тези мъже са американски войници.
Мама стоеше неподвижно до мен.
Те бяха въоръжени и можеха да влязат насила, но стояха там и питаха с очи.
Мъжът, който седеше в снега, изглеждаше по-скоро мъртъв, отколкото жив.
"Влезте", каза мама с приканващ жест.
Един от тях успя да се разбере с майка ми на френски.
Мама се погрижи за ранения мъж.
Седнали до печката, студът се отдръпна от тях.
Духовете се завърнаха.
Тримата се бяха разпръснали, бяха изгубили отряда си и от дни се лутаха в гората.
Мама ми каза: "Иди и донеси още шест картофа."
Тя запали втора свещ и наряза измитите, необелени картофи в супата.
По това време би било излишно да ги обелите.
Раненият беше получил много кръв и лежеше неподвижно и спокойно.
Супата на мама разпръскваше примамлив аромат.
Тъкмо се канех да подредя масата, когато на вратата отново се почука.
Очаквах по-разсеяни американци и отворих вратата без колебание.
Бяха войници, четирима мъже, и всички бяха въоръжени до зъби.
Бях запознат с униформата. Това бяха нашите войници от Вермахта.
Бях парализирана от шок. Това ли беше краят за нас?
Мама излезе. Спокойният й глас ме успокои малко.
"Ти носиш със себе си студа, искаш ли да ядеш с нас?" - каза тя.
Беше намерила правилния тон.
Войниците ни посрещнаха приятелски и явно бяха щастливи, че са намерили сънародници в навечерието на
Коледа в граничната зона на Ардените между фронтовете.
"Може ли да се стоплим малко?" - попита старшият офицер, който беше сержант.
"Може би можем да останем до утре?"
"Разбира се - отвърна мама топло и добави смело:
"Тук вече има трима премръзнали, които трябва да се стоплят.
Моля, не вдигайте шум на Бъдни вечер!"
Сержантът беше разбрал. Той грубо поиска да разбере: "Амис?"
Мама погледна всеки от тях и каза бавно:
"Вие може да сте моите синове и тези там.
Единият е ранен, не е в добро състояние.
Другите са също толкова гладни и уморени, колкото и ти."
Тогава тя каза на сержанта: "Бъдни вечер е, тук не се стреля!".
Той се вгледа в нея. Две-три безкрайни секунди, но мама каза решително:
"Сложете пистолета на дървото и влезте!"
"Правете каквото казва - изръмжа сержантът.
Те безмълвно прибраха оръжията си в навеса, където държахме дървата си:
три карабини, два пистолета, лека картечница и две базуки.
Врагът не е останал незабелязан от американците.
С куража на отчаянието те бяха готови да се борят.
Когато всички се събраха в малкия салон, изглеждаха изгубени.
Мама обаче беше в стихията си. Усмихвайки се, тя потърси място за всички.
Имахме три стола, но леглото на мама беше голямо.
Те мълчаха - във въздуха се усещаше напрежение.
Мама се върна към готвенето.
Раненият мъж изстена силно. Един от германците се наведе над него.
"Ти парамедик ли си?" - попита мама.
Той отговори: "Не, но допреди няколко месеца учих медицина в Хайделберг.
След това той обясни на американците на английски: "Раната не е инфектирана благодарение на студа.
Но той е загубил кръв и се нуждае от почивка и обилна храна."
Сега напрежението беше освободено.
Сержантът извади от раницата си бутилка червено вино, а друг сложи на масата хляб от
комисарския магазин (здрав хляб за хранене на войниците).
Мама нарязва хляба на филийки. Тя наля малко от виното в чашата: "За болния!"
Останалата част беше разделена.
Сега всичко беше готово за коледната трапеза.
Две свещи трептяха на масата.
Майката седеше на импровизираната седалка в горния край.
Вкъщи не беше прието да се молим на глас преди хранене.
Но сега всичко беше различно. Имаше празнична атмосфера.
На никого не би му хрумнало да омаловажи храната.
Държехме се за ръце, а мама говореше с прочувствена искреност, сякаш обявяваше Коледа:
"Ела, Господи Исусе, и ни гостувай..."
Тя завърши с думите: ...и моля ви, най-накрая да сложим край на тази война!"
Докато оглеждах групата, забелязах сълзи в очите на войниците. И никой не се срамуваше.
Накрая заспахме. Намерих си място в леглото на майка ми.
След оскъдната закуска сержантът показа на американците пътя към американските линии.
Германски компас смени собственика си.
"Внимавайте къде ходите. Много пътеки са минирани.
Когато чуете вашите Jabos (изтребители-бомбардировачи), махайте им като на дявол."
Лекарят е преведен на английски език. След това те отново се въоръжиха.
Всички се прегърнаха щастливо и си обещаха да се срещнат отново:
"Веднага щом тази проклета война свърши!", което означава: "Веднага щом тази проклета война свърши!"
През януари 1996 г., повече от 50 години по-късно, Фриц Винкен действително се среща отново с американците.
Единият от тях все още държеше немския компас на Вермахта, с който никога не се беше разделял.