Zima 1944. u Njemačkoj.
Mnogi ljudi duž Rajne mislili su da se rat bliži kraju.
Zato je majstor pekar Vincken doveo svoju razor­enu porodicu, suprugu i dvanaestogodišnjeg sina Fritza, da žive blizu njega u
šumi Hürtgen, gdje je bio angažovan da peče hljeb za Wehrmacht.
Nakon što je satima vozio noću, odvezao ih je oboje u Kübelwagenu do prazne barake skrivene na čistini.
Ali je front očvrsnuo. U decembru je čak bilo protuofanzive.
Duboko zatrpani snijegom, njih dvoje su ostali u kolibi.
Međutim, ocu je postajalo sve teže da izdržava svoju porodicu.
I tako je došao Badnje veče 1944. godine.
Njegov sin Fritz kasnije je zapisao sve što se dogodilo:
Cijeli dan smo slušali tupi tutnjav savezničkih lovaca.
Bilo je izuzetno hladno. Majka je pripremala pileću supu pored peći u prigušenom svjetlu svijeće.
Otac je bio vani i organizirao stvari.
Odjednom je netko pokucao na vrata.
Preplašen, zadrhtao sam i vidio majku kako žurno gasi svijeće.
Ponovo je pokucalo. Pribrali smo hrabrosti i otvorili vrata.
Ispolje su stajala dva čovjeka u čeličnim kacigama.
Jedan je govorio na stranom jeziku i pokazao na treću osobu koja je ležala u snijegu.
Shvatili smo: ovi ljudi su američki vojnici.
Majka je stajala nepomično pored mene.
Bili su naoružani i mogli su se nasilno uvući, ali su stajali tamo i gledali pitajuće očima.
Čovjek koji je sjedio u snijegu izgledao je više mrtav nego živ.
"Uđite," rekla je mama s gostoljubivim gestom.
Jedan od njih je mogao komunicirati s mojom majkom na francuskom.
Majka se brinula o ranjenom čovjeku.
Sjedeći pored peći, hladnoća ih je napustila.
Moj duh je ponovo uzdignut.
Trojica su bila raspršena, izgubili su svoju jedinicu i danima su lutali šumom.
Majka mi je naredila: "Idi i donesi još šest krompira."
Upalila je drugu svijeću i narezala oprane, neoguljene krompire u supu.
Oguliti ih tada bi bilo rasipanje.
Ranjeni čovjek je obilno krvario i ležao je nepomično i tiho.
Majčina supa je odisala primamljivim mirisom.
Upravo sam postavljao stol kad je ponovo pokucalo na vrata.
Očekivao sam više rastrpanih Amerikanaca i otvorio vrata bez oklijevanja.
Bili su vojnici, četvorica muškaraca, i svi naoružani do zuba.
Bio sam upoznat s uniformom. To su bili naši vojnici iz Wehrmachta.
Bio sam paraliziran strahom. Je li ovo bio kraj za nas?
Majka je izašla. Njen mirni glas me donekle umirio.
"Donosiš sa sobom ledenu hladnoću, da li bi htio jesti s nama?" izustila je.
Time je pogodila pravu notu.
Vojnici su ih srdačno pozdravili i bili su vidno sretni što su na Badnje veče u pograničnom
području Ardena između frontova pronašli sunarodnjake.
"Možemo li se malo ugrijati?" upitao je viši časnik, narednik.
Možda možemo ostati do sutra?
"Naravno," mama je odgovorila srdačno, pa je odvažno dodala:
Već su ovdje tri osobe koje su se smrznule i trebaju se ugrijati.
Molim te, nemoj praviti probleme na Badnje veče!
Narednik je razumio. Zahtijevao je da zna: "Jankiji?"
Majka je pogledala svakog od njih i polako rekla:
Mogli biste biti moji sinovi, a i oni unutra.
Jedan je ranjen, i to ne na dobar način.
Ostali su jednako gladni i umorni kao i ti.
Onda je rekla naredniku: "Večeras je Badnje veče, ovdje neće biti pucanja!"
On ju je zurio. Dvije ili tri beskrajne sekunde; ali majka je odlučno rekla:
Stavite svoje puške na drvo i uđite unutra!
"Učini kako ona kaže," zarežao je narednik.
Bez riječi, stavili su svoja oružja u šupu gdje smo držali drva:
tri karabine, dva pištolja, jedan laki mitraljez i dva bazooke.
Neprijatelj nije ostao skriven od Amerikanaca.
Sa hrabrošću očaja, bili su spremni uzvratiti udarac.
Kad su svi bili u maloj sobi, činilo se da ne znaju šta da rade.
Majka je, međutim, bila u svom elementu. Osmjehujući se, pronašla je mjesto za svakoga.
Imali smo tri stolice, ali je mama imala veliki krevet.
Oni su ostali u tišini – u zraku je bila napetost.
Majka je ponovo počela kuhati.
Ranjeni čovjek je glasno zastenjao. Jedan od Nijemaca se nad njim nagnuo.
"Jesi li ti medicinski tehničar?" upitala je mama.
Odgovorio je: "Ne, ali sam studirao medicinu u Heidelbergu do prije nekoliko mjeseci."
Zatim je Amerikancima objasnio na engleskom: "Rana nije inficirana zahvaljujući hladnoći."
Ali je izgubio krv i treba mu odmor i obilna hrana.
Sada se napetost smanjila.
Narednik je izvadio bocu crvenog vina iz vreće za hljeb, dok je drugi stavio na stol veknu hrane iz
komesarijata (dugotrajni hljeb dostavljen vojnicima).
Majka je narezala hljeb. Nalila je malo vina u čašu: "Za bolesnika!"
Ostatak je podijeljen.
Sada je sve bilo spremno za božićnu večeru.
Dvije svijeće su treperele na stolu.
Na čelu stola, Majka je sjedila na improviziranom sjedištu.
U našem domu nije bilo uobičajeno moliti naglas prije jela.
Ali sada je sve bilo drugačije. Vladala je svečana atmosfera.
Niko ne bi pomislio da bez daljnjeg odlaganja pristupi obroku.
Držali smo se za ruke, a mama je govorila dirljivo iskreno, kao da objavljuje Božić:
Dođi, Gospode Isuse, i budi naš gost…
Zaključila je riječima: "...i molim vas, konačno stavite kraj ovom ratu!"
Dok sam gledao po krugu, primijetio sam suze u očima vojnika. I nitko se nije stidio.
Na kraju smo otišli na spavanje. Pronašao sam mjesto u maminom krevetu.
Nakon oskudnog doručka, narednik je pokazao Amerikancima put do američkih linija.
Njemački kompas je promijenio vlasnika.
Pazi gdje hodaš. Mnoge staze su minirane.
Kad čuješ svoje Jabose (lovce-bombardere), maši im kao lud.
Ljekar je preveo na engleski. Zatim su se ponovo naoružali.
Svi su se veselo zagrlili; obećali su da će se ponovo sastati:
Čim ova prokleta rat završi!
U januaru 1996. godine, više od 50 godina kasnije, Fritz Vincken se zapravo ponovo sastao s Amerikancima.
Jedan od njih je i dalje imao njemački kompas Wehrmachta, kojeg se nikada nije odričao.