Zima 1944 v Německu.
Mnozí na Rýně si mysleli, že válka se chýlí ke konci.
Proto mistr pekař Vincken přivedl svou rozbombardovanou rodinu, manželku a dvanáctiletého syna Fritze do své čtvrti v
Hürtgenwaldu, kde byl odveden k pečení chleba pro wehrmacht.
Po několika hodinách noční cesty je oba přivezl na kbelíku k prázdné chatrči ukryté na mýtině.
Ale předek ztuhl. V prosinci dokonce došlo k protiofenzívě.
Oba dva, hluboce zasněžení, stále čekali v chatě.
Pro jeho otce však bylo stále obtížnější rodinu uživit.
Takto přišel Štědrý večer 1944.
Jeho syn Fritz později zapsal vše, co se stalo:
Celý den jsme slyšeli tlumený řev spojeneckých letadel.
Byla strašná zima. Maminka připravovala kuřecí polévku u kamen v tlumeném světle svíčky.
Otec byl venku a organizoval.
Najednou někdo zaklepal na dveře.
Polekaně jsem sebou trhla a uviděla, jak máma spěšně sfoukla svíčky.
Zaklepání se ozvalo znovu. Vzali jsme si odvahu a otevřeli dveře.
Venku stáli dva muži s ocelovými přilbami.
Jeden z nich mluvil cizím jazykem a ukázal na třetí osobu ležící ve sněhu.
Uvědomili jsme si: Tito muži jsou američtí vojáci.
Máma stála bez hnutí vedle mě.
Byli ozbrojeni a mohli si vynutit vstup, ale oni tam stáli a ptali se očima.
Muž sedící ve sněhu vypadal spíš mrtvý než živý.
"Pojď dál," řekla máma a pozvala ho.
Jeden z nich se dokázal domluvit s mojí maminkou francouzsky.
Maminka se postarala o zraněného muže.
Seděli u kamen a zima z nich ustupovala.
Duchové se vrátili.
Ti tři se rozprchli, ztratili svou jednotku a už několik dní bloudili v lese.
Máma mi řekla: "Jdi a přines dalších šest brambor."
Zapálila druhou svíčku a nakrájela do polévky omyté, neoloupané brambory.
Jejich loupání by v té době bylo zbytečné.
Zraněný muž hodně krvácel a ležel nehybně a klidně.
Z maminčiny polévky se šířila lákavá vůně.
Právě jsem se chystala prostřít stůl, když se ozvalo další zaklepání na dveře.
Očekával jsem více rozptýlených Američanů a bez váhání jsem otevřel dveře.
Byli to vojáci, čtyři muži, všichni po zuby ozbrojení.
Uniforma mi byla povědomá. Byli to naši vojáci wehrmachtu.
Byl jsem ochromen šokem. Byl to náš konec?
Maminka vystoupila. Její klidný hlas mě trochu uklidnil.
"Přinášíš si s sebou mráz, chceš jíst s námi?", řekla.
Našla správný tón.
Vojáci nás přátelsky přivítali a byli viditelně šťastní, že na Štědrý den našli v ardenském pohraničí mezi frontami své krajany.
"Můžeme se trochu zahřát?" zeptal se starší důstojník, poddůstojník.
"Možná bychom mohli zůstat do zítřka?"
"Samozřejmě," odpověděla máma vřele a pak odvážně dodala:
"Už jsou tu tři zmrzlí lidé, kteří se mají ohřát.
Prosím, nedělejte na Štědrý den hluk!"
Seržant si to uvědomil. Hrubě se zeptal: "Amis?"
Maminka se na každého z nich podívala a pomalu řekla:
"Mohli byste být mými syny a těmi, kteří jsou tam také.
Jeden je zraněný, vůbec se mu nedaří.
Ostatní jsou stejně hladoví a unavení jako ty."
Pak řekla seržantovi: "Je Štědrý den, tady se nestřílí!".
Upřeně se na ni zadíval. Dvě nebo tři nekonečné vteřiny, ale máma řekla rozhodně:
"Položte zbraň na dřevo a pojďte dál!"
"Udělejte, co říká," zavrčel seržant.
Beze slova uložili zbraně do kůlny, kde jsme měli dřevo:
tři karabiny, dvě pistole, lehký kulomet a dvě bazuky.
Američané si nepřítele nevšimli.
Se zoufalou odvahou byli ochotni bojovat.
Když byli všichni v malém salónku, zdálo se, že jsou v rozpacích.
Maminka však byla ve svém živlu. S úsměvem hledala místo pro každého.
Měli jsme tři židle, ale maminčina postel byla velká.
Mlčeli - ve vzduchu bylo cítit napětí.
Máma se vrátila k vaření.
Zraněný muž hlasitě zasténal. Jeden z Němců se nad ním sklonil.
"Jste zdravotník?" zeptala se máma.
Odpověděl: "Ne, ale ještě před několika měsíci jsem studoval medicínu v Heidelbergu.
Američanům pak anglicky vysvětlil: "Rána není infikovaná díky chladu.
Ztratil však krev a potřebuje odpočinek a vydatnou stravu."
Nyní se napětí uvolnilo.
Seržant vytáhl z batohu láhev červeného vína, další položil na stůl bochník komisního chleba
(pevný chléb, který se používal ke krmení vojáků).
Maminka nakrájela chléb na plátky. Nalila trochu vína do poháru: "Pro nemocného!"
Zbytek byl rozdělen.
Nyní bylo vše připraveno na štědrovečerní večeři.
Na stole blikaly dvě svíčky.
Matka seděla v čele na improvizovaném sedadle.
Doma nebylo zvykem modlit se před jídlem nahlas.
Ale teď bylo všechno jinak. Panovala slavnostní atmosféra.
Nikoho by nenapadlo jídlo zlehčovat.
Drželi jsme se za ruce a maminka mluvila s dojemnou upřímností, jako by oznamovala Vánoce:
"Pojď, Pane Ježíši, a buď naším hostem..."
Na závěr řekla: ...a prosím, ukončete konečně tuto válku!"
Když jsem se rozhlédl po skupině, všiml jsem si slz v očích vojáků. A nikdo se nestyděl.
Nakonec jsme šli spát. Našel jsem si místo v mámině posteli.
Po skromné snídani ukázal poddůstojník Američanům cestu k americkým liniím.
Německý kompas změnil majitele.
"Dávejte pozor, kudy chodíte. Mnoho cest je zaminovaných.
Až uslyšíte své Jabos (stíhací bombardéry), mávejte na ně jako na ďábla."
Lékař přeložil do angličtiny. Pak se znovu ozbrojili.
Všichni se šťastně objali a slíbili si, že se znovu setkají:
"Jakmile tahle zatracená válka skončí!", což znamená: "Jakmile tahle zatracená válka skončí!"
V lednu 1996, po více než 50 letech, se Fritz Vincken skutečně setkal s Američany.
Jeden z nich měl ještě německý kompas Wehrmachtu, se kterým se nikdy nerozloučil.