Talv 1944 Saksamaal.
Paljud Reini ääres arvasid, et sõda on lõppemas.
Seepärast tõi pagarmeister Vincken oma pommitatud pere, oma naise ja nende kaheteistkümneaastase poja Fritzi
oma naabrusesse Hürtgenwaldi, kus ta oli sunnitud Wehrmachti jaoks leiba küpsetama.
Pärast tunde kestnud öist sõitu tõi ta nad kahekesi ämbrikäru abil lagendikul asuvasse tühja majja.
Aga ees jäigastunud. Detsembris toimus isegi vastupealetung.
Sügavalt lume sees ootasid nad kahekesi ikka veel majas.
Tema isal oli aga üha raskem oma pere ülalpidamine.
Nii saabus jõululaupäev 1944.
Tema poeg Fritz kirjutas hiljem kõik toimunu üles:
Me kuulsime kogu päeva jooksul liitlaste sõjalennukite summutatud mürinat.
See oli kibuvitsa külm. Ema valmistas pliidi ääres küünla hämaras valguses kanasuppi.
Isa oli väljas korraldamas.
Järsku koputati uksele.
Ehmatusest ehmatasin ja nägin, et ema puhus kiiruga küünlad ära.
Koputus tuli uuesti. Me võtsime julguse ja avasime ukse.
Väljas seisid kaks teraskiivritega meest.
Üks rääkis võõrkeeles ja osutas kolmandale inimesele, kes lumes lebas.
Me saime aru: Need mehed on Ameerika sõdurid.
Ema seisis mu kõrval liikumatult.
Nad olid relvastatud ja oleksid võinud sisse tungida, kuid nad seisid seal ja küsisid silmadega.
Lumes istuv mees tundus pigem surnud kui elus.
"Tule sisse," ütles ema kutsuva žestiga.
Üks neist suutis minu emaga prantsuse keeles suhelda.
Ema hoolitses haavatud mehe eest.
Pliidi ääres istudes taandus külmus neist.
Vaimud tulid tagasi.
Need kolm olid laiali, olid oma üksuse kaotanud ja hulkusid juba mitu päeva metsas.
Ema ütles mulle: "Mine ja too veel kuus kartulit."
Ta süütas teise küünla ja lõikas pestud, koorimata kartulid suppi.
Nende koorimine oleks tol ajal olnud raiskamine.
Haavatud mees oli palju verd vedanud ning lebas liikumatult ja liikumatult.
Ema supp levitas kutsuvat aroomi.
Olin just valmis lauda katma, kui uksele koputati veel kord.
Ootasin rohkem laiali pillatud ameeriklasi ja avasin ukse kõhklemata.
Nad olid sõdurid, neli meest, ja kõik olid hambuni relvastatud.
Ma olin selle vormiga tuttav. Nad olid meie Wehrmachti sõdurid.
Ma olin šokist halvatud. Kas see oli meie jaoks lõpp?
Ema astus välja. Tema rahulik hääl rahustas mind veidi.
"Sa tood külmaga kaasa, kas sa tahad meiega koos süüa?" ütles ta.
Ta oli leidnud õige tooni.
Sõdurid tervitasid meid sõbralikult ja olid silmnähtavalt õnnelikud, et leidsid jõuluõhtul
Ardennide piirialal rindade vahel kaasmaalased.
"Kas me võime end veidi soojendada?" küsis vanemohvitser, allohvitser.
"Äkki saame jääda homseks?"
"Muidugi," vastas ema soojalt ja lisas siis julgelt:
"Siin on juba kolm külmunud inimest soojendamas.
Palun ärge tehke jõuluõhtul lärmi!"
Seersant oli aru saanud. Ta nõudis karmilt: "Amis?"
Ema vaatas igaüht ja ütles aeglaselt:
"Te võiksite olla minu pojad ja need seal ka.
Üks on haavatud, üldse mitte hästi.
Teised on sama näljased ja väsinud kui sina."
Siis ütles ta seersandile: "Täna on jõuluõhtu, siin ei tohi tulistada!".
Ta vaatas teda. Kaks või kolm lõputut sekundit, kuid ema ütles resoluutselt:
"Pane püss puule ja tule sisse!"
"Tee, nagu ta ütleb," urises seersant.
Ilma sõnagi lausumata panid nad oma relvad sinna varjualusesse, kus me oma puid hoidsime:
kolm karabiini, kaks püstolit, üks kerge kuulipilduja ja kaks pommituspüstolit.
Vaenlane ei jäänud ameeriklastele märkamatuks.
Nad olid meeleheitliku julgusega valmis võitlema.
Kui kõik olid väikeses salongis, näisid nad olevat segaduses.
Ema oli aga oma elemendis. Naeratades otsis ta kõigile istekohti.
Meil oli kolm tooli, aga ema voodi oli suur.
Nad jäid vait - õhus oli pinge.
Ema läks tagasi toiduvalmistamise juurde.
Haavatud mees ohkas valjusti. Üks sakslane kummardus tema kohale.
"Kas sa oled parameedik?" küsis ema.
Ta vastas: "Ei, aga ma õppisin Heidelbergis kuni mõne kuu taguseni meditsiini.
Seejärel selgitas ta ameeriklastele inglise keeles: "Haav ei ole tänu külmale nakatunud.
Aga ta on kaotanud verd ja vajab puhkust ja rikkalikku toitu."
Nüüd on pinge vabanenud.
Seersant võttis oma seljakotist pudeli punast veini, teine pani lauale kommisjonileiva
(tugev leib, mida kasutatakse sõdurite toitmiseks).
Ema lõikas leiva viiludeks. Ta valas osa veinist karikasse: "Haigele mehele!"
Ülejäänu jagati ära.
Nüüd oli kõik jõulusöögiks valmis.
Kaks küünalt põlesid laual.
Ema istus peaosas improviseeritud istmel.
Kodus ei olnud kombeks enne sööki valjusti palvetada.
Kuid nüüd oli kõik teisiti. See oli pidulik õhkkond.
Kellelegi poleks tulnud pähegi, et sööki kergendada.
Me hoidsime teineteise käest kinni ja ema rääkis valusalt siiralt, nagu kuulutaks ta jõule välja:
"Tule, Issand Jeesus, ja ole meie külaline..."
Ta lõpetas sõnadega: ...ja palun, lõpetage lõpuks see sõda!"
Kui ma vaatasin ringi, märkasin sõdurite silmis pisaraid. Ja keegi ei häbenenud.
Lõpuks läksime magama. Leidsin koha ema voodis.
Pärast kasinat hommikusööki näitas allohvitser ameeriklastele teed ameeriklaste ridadesse.
Saksa kompass vahetas omanikku.
"Olge ettevaatlik, kus te kõnnite. Paljud teed on mineeritud.
Kui te kuulete oma Jabosid (hävituspommitajad), lehvitage neile nagu kurat."
Meditsiinitöötaja tõlkis inglise keelde. Siis relvastusid nad uuesti.
Kõik kallistasid üksteist õnnelikult; nad lubasid uuesti kohtuda:
"Niipea, kui see kuradi sõda on läbi!", mis tähendab: "Niipea, kui see kuradi sõda on läbi!"
1996. aasta jaanuaris, rohkem kui 50 aastat hiljem, kohtus Fritz Vincken tegelikult taas ameeriklastega.
Ühel neist oli ikka veel Saksa Wehrmachti kompass, millest ta ei olnud kunagi lahku läinud.