Talvi 1944 Saksassa.
Monet Reinin varrella luulivat sodan olevan päättymässä.
Siksi leipurimestari Vincken toi pommitetun perheensä, vaimonsa ja kaksitoistavuotiaan poikansa Fritzin
asuinalueelleen Hürtgenwaldiin, jossa hänet kutsuttiin leipomaan leipää Wehrmachtille.
Tuntikausia kestäneen yöllisen matkan jälkeen hän toi heidät ämpäriautolla aukealla piilossa olevaan tyhjään majaan.
Mutta etuosa jäykistyi. Joulukuussa tehtiin jopa vastahyökkäys.
Syvästi lumen peitossa he odottivat yhä majassa.
Hänen isänsä oli kuitenkin yhä vaikeampi elättää perhettään.
Näin tuli jouluaatto 1944.
Hänen poikansa Fritz kirjoitti myöhemmin kaiken tapahtuneen muistiin:
Kuulimme liittoutuneiden sotakoneiden vaimeaa jyrinää koko päivän.
Oli kirpeän kylmä. Äiti valmisti kanakeittoa hellan ääressä kynttilän hämärässä valossa.
Isä oli järjestämässä.
Yhtäkkiä oveen koputettiin.
Säikähdin, säikähdin ja näin äidin puhaltavan hätäisesti kynttilät pois.
Koputus kuului uudelleen. Rohkaistuimme ja avasimme oven.
Ulkona seisoi kaksi teräskypäräpäistä miestä.
Yksi puhui vieraalla kielellä ja osoitti kolmatta henkilöä, joka makasi lumessa.
Tajusimme: Nämä miehet ovat amerikkalaisia sotilaita.
Äiti seisoi liikkumatta vieressäni.
He olivat aseistettuja ja olisivat voineet tunkeutua sisään väkisin, mutta he seisoivat siinä ja kysyivät silmillään.
Lumessa istuva mies näytti enemmän kuolleelta kuin elävältä.
"Tule sisään", äiti sanoi kutsuvalla eleellä.
Yksi heistä pystyi kommunikoimaan äitini kanssa ranskaksi.
Äiti huolehti haavoittuneesta miehestä.
Kun he istuivat uunin ääressä, kylmyys väistyi heistä.
Henget palasivat.
Kolme oli hajallaan, he olivat menettäneet yksikkönsä ja vaeltelivat metsässä päiväkausia.
Äiti sanoi minulle: "Mene ja tuo kuusi perunaa lisää."
Hän sytytti toisen kynttilän ja leikkasi pestyt, kuorimattomat perunat keittoon.
Niiden kuoriminen olisi tuolloin ollut turhaa.
Haavoittunut mies oli vuotanut paljon verta ja makasi liikkumatta ja liikkumatta.
Äidin keitto levitti kutsuvaa tuoksua.
Olin juuri kattamassa pöytää, kun oveen koputettiin jälleen.
Odotin enemmän hajallaan olevia amerikkalaisia ja avasin oven epäröimättä.
He olivat sotilaita, neljä miestä, ja kaikki hampaisiin asti aseistettuja.
Univormu oli minulle tuttu. He olivat Wehrmachtin sotilaita.
Olin lamaantunut järkytyksestä. Oliko tämä meidän loppumme?
Äiti astui ulos. Hänen rauhallinen äänensä rauhoitti minua hieman.
"Sinä tuot mukanasi jäätävän kylmän, haluatko syödä kanssamme?", hän sanoi.
Hän oli löytänyt oikean sävyn.
Sotilaat tervehtivät meitä ystävällisesti ja olivat silminnähden iloisia siitä, että olivat löytäneet maanmiehiä jouluaattona
Ardennien rajaseudulta rintamien väliseltä alueelta.
"Voimmeko lämmitellä hieman?" kysyi vanhempi upseeri, aliupseeri.
"Ehkä voimme jäädä huomiseen?"
"Totta kai", äiti vastasi lämpimästi ja lisäsi sitten rohkeasti:
"Täällä on jo kolme jäätynyttä ihmistä lämmittelemässä.
Älkää tehkö meteliä jouluaattona!"
Kersantti oli tajunnut. Hän kysyi tylysti: "Amis?" Hän kysyi: "Amis?"
Äiti katsoi jokaista ja sanoi hitaasti:
"Te voisitte olla poikiani ja nuo muutkin siellä.
Yksi on haavoittunut, eikä hänellä ole lainkaan hyvät oltavat.
Muut ovat yhtä nälkäisiä ja väsyneitä kuin sinäkin."
Sitten hän sanoi ylikonstaapelille: "On jouluaatto, täällä ei ammuta!".
Mies tuijotti häntä. Kaksi tai kolme loputonta sekuntia, mutta äiti sanoi päättäväisesti:
"Laita ase puuta vasten ja tule sisään!"
"Tee niin kuin hän sanoo", kersantti murisi.
Sanomatta sanaakaan he laittoivat aseensa vajaan, jossa säilytimme puita:
kolme karbiinia, kaksi pistoolia, kevyt konekivääri ja kaksi sinkoa.
Vihollinen ei ollut jäänyt amerikkalaisilta huomaamatta.
Epätoivon rohkeudella he olivat valmiita taistelemaan.
Kun kaikki olivat pienessä salongissa, he näyttivät olevan ymmällään.
Äiti oli kuitenkin elementissään. Hymyillen hän etsi kaikille istumapaikan.
Meillä oli kolme tuolia, mutta äidin sänky oli iso.
He pysyivät hiljaa - ilmassa oli jännitystä.
Äiti palasi ruoanlaittoon.
Haavoittunut mies vaikeroi äänekkäästi. Yksi saksalaisista kumartui hänen ylleen.
"Oletko ensihoitaja?" äiti kysyi.
Hän vastasi: "En, mutta opiskelin lääketiedettä Heidelbergissä muutama kuukausi sitten asti.
Sitten hän selitti amerikkalaisille englanniksi: "Haava ei ole tulehtunut kylmän ansiosta.
Mutta hän on menettänyt verta ja tarvitsee lepoa ja runsasta ruokaa."
Nyt jännitys purkautui.
Kersantti otti punaviinipullon reppuselästään, toinen laittoi pöydälle kommissariaatin leivän
(tukevaa leipää, jota käytetään sotilaiden ruokkimiseen).
Äiti leikkasi leivän viipaleiksi. Hän kaatoi viiniä kuppiin: "Sairaalle miehelle!" Hän sanoi: "Sairaalle miehelle!"
Loput jaettiin.
Nyt kaikki oli valmista jouluateriaa varten.
Kaksi kynttilää välkkyi pöydällä.
Äiti istui päädyssä improvisoidulla istuimella.
Kotona ei ollut tapana rukoilla ääneen ennen aterioita.
Mutta nyt kaikki oli toisin. Tunnelma oli juhlava.
Kenellekään ei olisi koskaan tullut mieleenkään vähätellä ateriaa.
Pidimme toisiamme kädestä kiinni, ja äiti puhui koskettavan vilpittömästi, aivan kuin hän olisi ilmoittanut joulusta:
"Tule, Herra Jeesus, ja ole vieraanamme..."
Hän lopetti sanoihin: ...ja pyydän, lopettakaa vihdoin tämä sota!"
Kun katselin ympärilleni, huomasin kyyneleet sotilaiden silmissä. Kukaan ei ollut häpeissään.
Lopulta menimme nukkumaan. Löysin paikan äidin sängystä.
Niukan aamiaisen jälkeen aliupseeri näytti amerikkalaisille tien amerikkalaisten linjoille.
Saksalainen kompassi vaihtoi omistajaa.
"Ole varovainen, missä kävelet. Monet polut ovat louhittuja.
Kun kuulette jabojanne (hävittäjäpommittajia), vilkuttakaa niille kuin piru."
Lääkäri käänsi englanniksi. Sitten he aseistautuivat uudelleen.
Kaikki halasivat toisiaan onnellisina; he lupasivat tavata uudelleen:
"Heti kun tämä hemmetin sota on ohi!", mikä tarkoittaa: "Heti kun tämä hemmetin sota on ohi!"."
Tammikuussa 1996, yli 50 vuotta myöhemmin, Fritz Vincken todella yhdistettiin amerikkalaisten kanssa.
Yhdellä heistä oli yhä saksalainen Wehrmachtin kompassi, josta hän ei ollut koskaan luopunut.