1944 m. žiema Vokietijoje.
Daugelis prie Reino manė, kad karas eina į pabaigą.
Todėl kepimo meistras Vinckenas savo subombarduotą šeimą, žmoną ir dvylikametį sūnų Fricą atsivežė į savo rajoną
Hirtgenvalde, kur buvo pašauktas kepti duoną Vermachtui.
Po kelias valandas trukusios kelionės nakties metu jis juos du sunkvežimiu su kibirais
atvežė į tuščią namelį, pasislėpusį miškelyje.
Tačiau priekis sustingo. Gruodžio mėn. netgi buvo surengtas kontrpuolimas.
Giliai apsnigti jiedu vis dar laukė namelyje.
Tačiau jo tėvui vis sunkiau sekėsi išlaikyti šeimą.
Taip atėjo 1944 m. Kalėdų išvakarės.
Vėliau jo sūnus Fricas užrašė viską, kas įvyko:
Visą dieną girdėjome prislopintą sąjungininkų karo lėktuvų riaumojimą.
Buvo labai šalta. Mama virė vištienos sriubą prie viryklės blausioje žvakės šviesoje.
Tėvas buvo išvykęs organizuoti.
Staiga pasigirdo beldimas į duris.
Išsigandusi sumirksėjau ir pamačiau, kaip mama paskubomis užpūtė žvakes.
Vėl pasigirdo beldimas. Nurimome ir atidarėme duris.
Lauke stovėjo du vyrai su plieniniais šalmais.
Vienas iš jų kalbėjo užsienio kalba ir parodė į trečiąjį asmenį, gulintį sniege.
Supratome: Šie vyrai yra amerikiečių kariai.
Mama nejudėdama stovėjo šalia manęs.
Jie buvo ginkluoti ir galėjo įsiveržti į vidų, bet stovėjo ir klausė akimis.
Sniege sėdintis vyras atrodė labiau miręs nei gyvas.
"Įeikite", - pakvietė mama.
Vienas iš jų galėjo bendrauti su mano mama prancūziškai.
Mama prižiūrėjo sužeistąjį.
Sėdint prie krosnies, šaltis nuo jų atsitraukė.
Dvasios sugrįžo.
Trys išblaškyti, praradę savo būrį ir jau kelias dienas klaidžiojantys miške.
Mama man pasakė: "Eik ir atnešk dar šešias bulves".
Ji uždegė antrą žvakę ir į sriubą supjaustė nuplautas, neluptas bulves.
Tuo metu juos nulupti būtų buvę nuostolinga.
Sužeistasis buvo daug nukraujavęs ir gulėjo nejudėdamas, nejudėdamas.
Mamos sriuba skleidė viliojantį aromatą.
Kaip tik ruošiausi dengti stalą, kai vėl pasigirdo beldimas į duris.
Tikėjausi daugiau išsibarsčiusių amerikiečių ir nedvejodamas atidariau duris.
Jie buvo kareiviai, keturi vyrai, visi iki dantų ginkluoti.
Buvau susipažinęs su uniforma. Tai buvo mūsų Vermachto kariai.
Mane paralyžiavo šokas. Ar tai buvo mūsų pabaiga?
Mama išėjo. Jos ramus balsas mane šiek tiek nuramino.
"Jūs atsinešate šaltį, ar norite valgyti su mumis?" - paklausė ji.
Ji rado tinkamą toną.
Kareiviai mus draugiškai pasitiko ir akivaizdžiai džiaugėsi, kad Kalėdų išvakarėse Ardėnų pasienyje tarp frontų rado tautiečių.
"Gal galime šiek tiek apšilti?" - paklausė vyresnysis karininkas, seržantas.
"Gal galime pasilikti iki rytojaus?"
"Žinoma, - šiltai atsakė mama ir drąsiai pridūrė:
"Čia jau yra trys sušalę žmonės, kuriuos reikia sušildyti.
Prašome nekelti triukšmo Kalėdų išvakarėse!"
Seržantas suprato. Jis griežtai pareikalavo sužinoti: "Amis?"
Mama pažvelgė į kiekvieną iš jų ir lėtai pasakė:
"Jūs galėtumėte būti mano sūnūs ir tie, kurie yra ten pat.
Vienas iš jų sužeistas, jam visai nesiseka.
Kiti yra tokie pat alkani ir pavargę kaip ir jūs."
Tuomet ji seržantui pasakė: "Tai Kalėdų išvakarės, čia nešaudoma!".
Jis žiūrėjo į ją. Dvi ar tris begalines sekundes, bet mama ryžtingai pasakė:
"Padėkite pistoletą ant medžio ir įeikite!"
"Darykite, kaip ji liepia", - tarstelėjo seržantas.
Be žodžių jie padėjo savo ginklus į pašiūrę, kurioje laikėme malkas:
trys karabinai, du pistoletai, lengvasis kulkosvaidis ir dvi bazukos.
Priešas neliko nepastebėtas amerikiečių.
Turėdami nevilties drąsos, jie buvo pasiryžę kovoti.
Kai visi buvo mažame salone, atrodė, kad jie pasimetę.
Tačiau mama buvo savo stichijoje. Šypsodamasi ji ieškojo visiems vietos.
Turėjome tris kėdes, bet mamos lova buvo didelė.
Jie tylėjo - ore tvyrojo įtampa.
Mama grįžo prie maisto gaminimo.
Sužeistas vyras garsiai dejavo. Vienas iš vokiečių pasilenkė virš jo.
"Jūs esate paramedikas?" - paklausė mama.
Jis atsakė: "Ne, bet dar prieš kelis mėnesius Heidelberge studijavau mediciną.
Tada jis amerikiečiams angliškai paaiškino: "Žaizda neužsikrėtė dėl šalčio.
Tačiau jis neteko kraujo, todėl jam reikia poilsio ir sotaus maisto."
Dabar įtampa atslūgo.
Seržantas iš savo kuprinės išsitraukė butelį raudono vyno, o kitas ant stalo padėjo komiso kepalą
(tvirtos duonos, naudojamos kareiviams maitinti).
Mama supjaustė duoną riekelėmis. Ji įpylė šiek tiek vyno į taurę: "Už ligonį!"
Likusi dalis buvo padalinta.
Dabar viskas buvo paruošta kalėdiniams pietums.
Ant stalo mirgėjo dvi žvakės.
Motina sėdėjo priekyje ant improvizuotos sėdynės.
Namuose nebuvo įprasta garsiai melstis prieš valgį.
Tačiau dabar viskas buvo kitaip. Tvyrojo šventinė atmosfera.
Niekam nė į galvą nebūtų atėję lengvabūdiškai sureikšminti valgį.
Mes laikėme viena kitą už rankų, o mama kalbėjo su jaudinančiu nuoširdumu, tarsi skelbdama Kalėdas:
"Ateik, Viešpatie Jėzau, ir būk mūsų svečiuose..."
Ji baigė žodžiais: ...ir prašau pagaliau užbaigti šį karą!"
Apsižvalgęs po grupę, pastebėjau, kad kareivių akyse pasirodė ašaros. Ir niekas nesigėdijo.
Galiausiai nuėjome miegoti. Radau vietą mamos lovoje.
Po skurdžių pusryčių seržantas parodė amerikiečiams kelią į amerikiečių linijas.
Vokiečių kompasas perėjo iš rankų į rankas.
"Būkite atsargūs, kur vaikštote. Daugelis takų yra užminuoti.
Kai išgirsite savo "Jabos" (naikintuvus-bombonešius), mosuokite jais kaip velnias".
Medikas išvertė į anglų kalbą. Tada jie vėl apsiginklavo.
Visi džiaugsmingai apkabino vienas kitą ir pažadėjo vėl susitikti:
"Kai tik baigsis šis prakeiktas karas!", o tai reiškia: "Kai tik baigsis šis prakeiktas karas!"
1996 m. sausį, praėjus daugiau nei 50 metų, Fricas Vinkenas iš tikrųjų vėl susitiko su amerikiečiais.
Vienas iš jų vis dar turėjo vokišką vermachto kompasą, su kuriuo niekada nesiskyrė.