1944. gada ziema Vācijā.
Daudzi pie Reinas domāja, ka karš tuvojas beigām.
Tāpēc maizes cepējs Vinkens atveda savu bombardēto ģimeni, sievu un divpadsmit gadus veco dēlu Frici uz savu apkaimi
Hirtgenvaldē, kur viņš tika iesaukts cept maizi vērmahtam.
Pēc vairāku stundu ilgas nakts ceļošanas viņš abus ar kausu kravas automašīnā nogādāja līdz
tukšai būdiņai, kas bija paslēpta kādā izcirtumā.
Bet priekšpuse sastingusi. Decembrī notika pat pretuzbrukums.
Dziļi apsniguši, viņi abi joprojām gaidīja būdiņā.
Tomēr viņa tēvam bija arvien grūtāk nodrošināt ģimeni.
Tā 1944. gada Ziemassvētku vakarā nāca.
Viņa dēls Frics vēlāk pierakstīja visu, kas notika:
Mēs visu dienu dzirdējām sabiedroto kara lidmašīnu rēkošanu.
Bija ļoti auksti. Mamma vistas zupu vārīja pie plīts vājā sveču gaismā.
Tēvs bija izgājis organizēt.
Pēkšņi pie durvīm atskanēja klauvējiens.
Pārsteigta es sastingstu un redzu, kā mamma steigšus aizpūš sveces.
Klauvējiens atskanēja vēlreiz. Mēs iedrošinājāmies un atvērām durvis.
Divi vīrieši ar tērauda ķiverēm stāvēja ārā.
Viens runāja svešvalodā un norādīja uz trešo cilvēku, kas gulēja sniegā.
Mēs sapratām: Šie vīrieši ir amerikāņu karavīri.
Mamma nekustīgi stāvēja man blakus.
Viņi bija bruņoti un varēja ielauzties, bet viņi stāvēja un lūdza ar acīm.
Sniegā sēdošais vīrietis šķita vairāk miris nekā dzīvs.
"Nāc iekšā," ar aicinošu žestu teica mamma.
Viens no viņiem varēja sazināties ar manu mammu franču valodā.
Mamma pieskatīja ievainoto vīrieti.
Sēžot pie krāsns, aukstums no viņiem atkāpās.
Gari atgriezās.
Visi trīs bija izklīduši, pazaudējuši savu vienību un jau vairākas dienas klīduši mežā.
Mamma man teica: "Ej un atnes vēl sešus kartupeļus."
Viņa aizdedzināja otru sveci un sagrieza zupā nomazgātus, nomazgātus kartupeļus.
To mizošana tolaik būtu bijusi lieka izšķērdība.
Ievainotajam bija daudz asiņu, un viņš gulēja nekustīgs un nekustīgs.
Mammas zupa izplatīja vilinošu aromātu.
Tikko gatavojos klāt galdu, kad pie durvīm atkal atskanēja klauvējiens.
Es sagaidīju vairāk izkaisītu amerikāņu un bez vilcināšanās atvēru durvis.
Viņi bija karavīri, četri vīri, un visi līdz zobiem bruņoti.
Man bija pazīstama formastērpa forma. Tie bija mūsu vērmahta karavīri.
Mani paralizēja šoks. Vai tas bija mūsu gals?
Mamma izgāja ārā. Viņas mierīgā balss mani mazliet nomierināja.
"Jūs atnesat sev līdzi aukstumu, vai vēlaties ēst kopā ar mums?" viņa teica.
Viņa bija atradusi pareizo toni.
Karavīri mūs draudzīgi sagaidīja un bija manāmi priecīgi, ka Ziemassvētku vakarā Ardēnu
pierobežā starp frontēm ir sastapuši tautiešus.
"Vai mēs varam mazliet sasildīties?" jautāja vecākais virsnieks, zemessargs.
"Varbūt mēs varam palikt līdz rītdienai?"
"Protams," mamma sirsnīgi atbildēja un tad drosmīgi piebilda:
"Šeit jau ir trīs sasaluši cilvēki, lai sasildītos.
Lūdzu, neradiet troksni Ziemassvētku vakarā!"
Seržants bija sapratis. Viņš rupji pieprasīja zināt: "Amis?"
Mamma paskatījās uz katru no viņiem un lēni teica:
"Jūs varētu būt mani dēli un arī tie, kas tur ir.
Viens no viņiem ir ievainots, un viņam nav labi klājies.
Pārējie ir tikpat izsalkuši un noguruši kā jūs."
Tad viņa sacīja seržantam: "Tas ir Ziemassvētku vakars, šeit nav šaušanas!".
Viņš skatījās uz viņu. Divas vai trīs bezgalīgas sekundes, bet mamma apņēmīgi teica:
"Nolieciet pistoli uz koka un ejiet iekšā!"
"Dari, kā viņa saka," - nopriecājās seržants.
Bez vārdiem viņi ielika savus ieročus šķūnī, kur mēs glabājām malku:
trīs karabīnes, divas pistoles, vieglais ložmetējs un divas bazukas.
Amerikāņi ienaidnieku nebija pamanījuši.
Ar izmisuma drosmi viņi bija gatavi cīnīties.
Kad visi atradās mazajā viesistabā, viņi šķita apmulsuši.
Taču mamma bija savā elementā. Smaidot viņa meklēja vietu visiem.
Mums bija trīs krēsli, bet mammas gulta bija liela.
Viņi klusēja - gaisā valdīja spriedze.
Mamma atgriezās pie ēdiena gatavošanas.
Ievainotais vīrietis skaļi sastinga. Viens no vāciešiem noliecās virs viņa.
"Jūs esat feldšere?" mamma jautāja.
Viņš atbildēja: "Nē, bet es vēl pirms dažiem mēnešiem studēju medicīnu Heidelbergā.
Tad viņš amerikāņiem angliski paskaidroja: "Rēta nav inficēta, pateicoties aukstumam.
Bet viņš ir zaudējis asinis un viņam ir nepieciešama atpūta un sātīgs ēdiens."
Tagad spriedze ir atbrīvojusies.
Seržants no savas mugursomas izņēma sarkanvīna pudeli, bet otrs uz galda uzlika komisijas maizi
(stingru maizi, ko izmantoja karavīru barošanai).
Mamma sagriež maizi šķēlītēs. Viņa pārlēja daļu vīna kausā: "Slimniekam!"
Pārējais tika sadalīts.
Tagad viss bija gatavs Ziemassvētku maltītei.
Uz galda mirgoja divas sveces.
Māte sēdēja priekšgalā uz improvizēta sēdekļa.
Mājās nebija ierasts pirms ēšanas skaļi lūgt.
Taču tagad viss bija citādāk. Bija svētku atmosfēra.
Nevienam nebūtu ienācis prātā, ka maltīti varētu padarīt vieglāku.
Mēs turējām viena otru par rokām, un mamma runāja ar aizkustinošu sirsnību, it kā viņa būtu pasludinājusi Ziemassvētkus:
"Nāc, Kungs Jēzu, un esi mūsu viesis..."
Noslēgumā viņa teica: ...un, lūdzu, beidzot izbeigiet šo karu!"
Apskatot grupu, es pamanīju, ka karavīru acīs ir asaras. Un nevienam nebija kauns.
Galu galā mēs devāmies gulēt. Es atradu vietu mammas gultā.
Pēc trūcīgām brokastīm zemessargs parādīja amerikāņiem ceļu uz amerikāņu līnijām.
Vācu kompass mainīja īpašnieku.
"Esiet uzmanīgi, kur staigājat. Daudzi ceļi ir izrakti.
Kad dzirdēsiet savus Jabos (iznīcinātājus-bumbvedējus), viciniet tiem kā velns."
Mediķis tulkoja angļu valodā. Tad viņi atkal bruņojās.
Visi cits citu laimīgi apskāva, apsolīja, ka atkal tiksies:
"Tiklīdz beigsies šis nolādētais karš!", kas nozīmē: "Tiklīdz beigsies šis nolādētais karš!"
1996. gada janvārī, vairāk nekā 50 gadus vēlāk, Fricis Vinkens atkal satikās ar amerikāņiem.
Vienam no viņiem joprojām bija vācu vērmahta kompass, ar kuru viņš nekad nebija šķīries.