1944. gada ziema Vācijā.
Daudzi pie Reinas domāja, ka karš tuvojas beigām.
Tāpēc maizes cepējs Vinkens savu bombardēto ģimeni, sievu un divpadsmit gadus veco dēlu
Frici aizveda uz savu apkaimi Hirtgenvaldē, kur viņš tika iesaukts cept maizi vērmahtam.
Pēc vairāku stundu ilgas nakts ceļošanas viņš abus ar kausu kravas automašīnā
nogādāja līdz tukšai būdiņai, kas bija paslēpta kādā izcirtumā.
Bet priekšpuse sastingusi.
Decembrī notika pat pretuzbrukums.
Dziļi apsniguši, viņi abi joprojām gaidīja būdiņā.
Tomēr viņa tēvam bija arvien grūtāk nodrošināt ģimeni.
Kā nāca Ziemassvētku vakars 1944.
Viņa dēls Frics vēlāk pierakstīja visu, kas notika:
Mēs visu dienu dzirdējām sabiedroto kara lidmašīnu slāpēto rūkoņu.
Bija ļoti auksti.
Mamma vistas zupu gatavoja pie plīts vājā sveču gaismā.
Tēvs bija izgājis organizēt.
Pēkšņi pie durvīm atskanēja klauvējiens.
Pārsteigta es sastingstu un redzu, kā mamma steigšus aizpūš sveces.
Bija vēl viens klauvējiens.
Mēs uzņēmāmies drosmi un devāmies ceļā.
Divi vīrieši ar tērauda ķiverēm stāvēja ārā.
Viens runāja svešvalodā un norādīja uz trešo cilvēku, kas gulēja sniegā.
Mēs sapratām: Šie vīrieši ir amerikāņu karavīri.
Mamma nekustīgi stāvēja man blakus.
Viņi bija bruņoti un varēja ielauzties, bet viņi
stāvēja un lūdza ar acīm.
Sniegā sēdošais vīrietis šķita vairāk miris nekā dzīvs.
Ienāciet, - ar aicinošu žestu teica mamma.
Viens no viņiem varēja sazināties ar manu mammu franču valodā.
Mamma pieskatīja ievainoto vīrieti.
Sēžot pie krāsns, aukstums no viņiem atkāpās.
Gari atgriezās.
Visi trīs bija izklīduši, pazaudējuši savu vienību un jau vairākas dienas klīduši mežā.
Mamma man teica:
Ej, atnes vēl sešus kartupeļus.
Viņa aizdedzināja otru sveci un sagrieza zupā nomazgātus, nomazgātus kartupeļus.
To mizošana tolaik būtu bijusi lieka izšķērdība.
Ievainotajam bija daudz asiņu, un viņš gulēja nekustīgs un nekustīgs.
Mammas zupa izplatīja vilinošu aromātu.
Tikko gatavojos klāt galdu, kad pie durvīm atkal atskanēja klauvējiens.
Es gaidīju vairāk izkaisīti amerikāņi un atvērts bez vilcināšanās.
Viņi bija karavīri, četri vīri, un visi līdz zobiem bruņoti.
Man bija pazīstama formastērpa forma.
Tie bija mūsu vērmahta karavīri.
Mani paralizēja šoks.
Vai tas bija mūsu gals?
Mamma izgāja ārā.
Viņas mierīgā balss mani mazliet nomierināja.
Jūs atvedāt līdzi ledus aukstumu, vai vēlaties ēst kopā ar mums? viņa izplūda.
Viņa bija atradusi pareizo toni.
Karavīri mūs draudzīgi sagaidīja un bija acīmredzami priecīgi, ka Ziemassvētku vakarā Ardēnu pierobežā starp frontēm ir atraduši tautiešus.
Vai mēs varam mazliet sasildīties? jautāja vecākais virsnieks, zemessargs.
Varbūt mēs varam palikt līdz rītdienai?
Protams, - sirsnīgi atbildēja mamma un tad drosmīgi piebilda:
Šeit jau ir trīs sasaluši cilvēki, lai sasildītos.
Lūdzu, neradiet troksni Ziemassvētku vakarā!
Seržants bija sapratis.
Viņš rupji pieprasīja to zināt: Amis?
Mamma paskatījās uz katru no viņiem un lēni teica:
Jūs varētu būt mani dēli un arī tie, kas tur ir.
Viens no viņiem ir ievainots, un viņam nav labi klājies.
Pārējie ir tikpat izsalkuši un noguruši kā jūs.
Tad viņa sacīja seržantam:
Tas ir Ziemassvētku vakars, šeit nav šaušanas!
Viņš skatījās uz viņu.
Divas vai trīs bezgalīgas sekundes;
bet mamma teica stingri: Māte teica: "Nolieciet pistoli uz malkas un ieejiet iekšā!
Dari, kā viņa saka, - nopriecājās seržants.
Nemaz nerunājot, viņi ielika savus ieročus šķūnī, kur mēs glabājām malku:
trīs karabīnes, divas pistoles, vieglo ložmetēju un divas bazūkas.
Amerikāņi ienaidnieku nebija pamanījuši.
Ar izmisuma drosmi viņi bija gatavi cīnīties.
Kad visi atradās mazajā viesistabā, viņi šķita apmulsuši.
Taču mamma bija savā elementā.
Smaidot viņa meklēja vietu visiem.
Mums bija trīs krēsli, bet mammas gulta bija liela.
Viņi klusēja - gaisā valdīja spriedze.
Mamma atgriezās pie ēdiena gatavošanas.
Ievainotais vīrietis skaļi sastinga.
Viens no vāciešiem noliecās virs viņa.
Vai esat feldšeris? mamma jautāja.
Viņš atbildēja: Es studēju medicīnu Heidelbergā vēl pirms dažiem mēnešiem.
Tad viņš amerikāņiem paskaidroja angļu valodā: Pateicoties aukstumam, brūce nav iekaisusi.
Taču viņš ir zaudējis asinis, un viņam ir nepieciešama atpūta un sātīgs ēdiens.
Tagad spriedze bija atbrīvojusies.
Seržants no savas mugursomas izvilka sarkanvīna pudeli, bet otrs
uz galda uzlika komisijas maizes klaipu (stingra maize, ko izmantoja karavīru barošanai).
Mamma sagriež maizi šķēlītēs.
Viņa pārlēja daļu vīna glāzē: Slimam cilvēkam!
Pārējais tika sadalīts.
Tagad viss bija gatavs Ziemassvētku maltītei.
Uz galda mirgoja divas sveces.
Māte sēdēja priekšgalā uz improvizēta sēdekļa.
Mājās nebija ierasts pirms ēšanas skaļi lūgt.
Taču tagad viss bija citādāk.
Tajā valdīja svētku atmosfēra.
Nevienam nebūtu ienācis prātā, ka maltīti varētu padarīt vieglāku.
Mēs turējām viena otru par rokām, un mamma
runāja ar aizkustinošu sirsnību, it kā viņa būtu pasludinājusi Ziemassvētkus:
Nāc, Kungs Jēzu, un esi mūsu viesis...
Noslēgumā viņa teica: ...un, lūdzu, beidzot izbeig šo karu!
Apskatot grupu, es pamanīju, ka karavīru acīs ir asaras.
Un nevienam nebija kauns.
Galu galā mēs devāmies gulēt.
Es joprojām atradu vietu mammas gultā.
Pēc trūcīgām brokastīm zemessargs parādīja amerikāņiem ceļu uz amerikāņu līnijām.
Vācu kompass mainīja īpašnieku.
Esiet uzmanīgi, kur staigājat.
Daudzi ceļi ir izrakti.
Kad dzirdat savus Jabos (iznīcinātājus-bombardierus), viciniet tiem kā velns.
Ārsts tulkoja angļu valodā.
Tad viņi atkal bruņojās.
Visi priecīgi apskāva viens otru;
Viņi apsolīja tikties vēlreiz:
Tiklīdz beigsies šis nolādētais karš! kas nozīmē: tiklīdz beigsies šis nolādētais karš!
1996. gada janvārī, vairāk nekā 50 gadus vēlāk,
Fricis Vinkens atkal satikās ar amerikāņiem.
Vienam no viņiem joprojām bija vācu vērmahta kompass, ar kuru viņš nekad nebija šķīries.