Zima 1944 v Nemecku.
Mnohí na Rýne si mysleli, že vojna sa blíži ku koncu.
Preto pekársky majster Vincken priviedol svoju zbombardovanú rodinu, manželku a dvanásťročného syna Fritza do svojej štvrte
v Hürtgenwalde, kde bol povolaný piecť chlieb pre Wehrmacht.
Po hodinách nočnej cesty ich oboch priviezol na nákladnom aute s vedrom k prázdnej chatrči ukrytej na mýtinke.
Predná časť však stuhla. V decembri dokonca došlo k protiofenzíve.
Obaja hlboko zasnežení ešte stále čakali v chate.
Jeho otec však mal čoraz väčšie problémy so zabezpečením rodiny.
Takto prišiel Štedrý večer 1944.
Jeho syn Fritz neskôr zapísal všetko, čo sa stalo:
Celý deň sme počuli tlmený rev spojeneckých lietadiel.
Bola strašná zima. Mama pri sporáku v slabom svetle sviečky pripravovala slepačiu polievku.
Otec bol na organizácii.
Zrazu niekto zaklopal na dvere.
Prekvapene som sa zľakla a videla som, ako mama narýchlo sfúkla sviečky.
Zaklopanie sa ozvalo znova. Zobrali sme si odvahu a otvorili dvere.
Dvaja muži s oceľovými prilbami stáli vonku.
Jeden hovoril cudzím jazykom a ukázal na tretiu osobu, ktorá ležala v snehu.
Uvedomili sme si to: Títo muži sú americkí vojaci.
Mama stála nehybne vedľa mňa.
Boli ozbrojení a mohli si vynútiť vstup, ale oni tam stáli a pýtali sa očami.
Muž sediaci v snehu vyzeral viac mŕtvy ako živý.
"Poď ďalej," povedala mama s pozývacím gestom.
Jeden z nich sa dokázal dohovoriť s mojou mamou po francúzsky.
Mama sa starala o zraneného muža.
Sedeli pri kachliach a zima z nich ustupovala.
Duchovia sa vrátili.
Títo traja boli roztrúsení, stratili svoju jednotku a už niekoľko dní blúdili v lese.
Mama mi povedala: "Choď a prines ešte šesť zemiakov."
Zapálila druhú sviečku a nakrájala umyté, neošúpané zemiaky do polievky.
Lúpať ich by bolo v tom čase zbytočné.
Zranený muž veľmi krvácal a ležal nehybne a pokojne.
Maminina polievka šírila lákavú vôňu.
Práve som sa chystala prestierať stôl, keď sa ozvalo ďalšie zaklopanie na dvere.
Očakával som viac roztrúsených Američanov a bez váhania som otvoril dvere.
Boli to vojaci, štyria muži, a všetci po zuby ozbrojení.
Uniformu som poznal. Boli to naši vojaci Wehrmachtu.
Bol som ochromený šokom. Bol to náš koniec?
Mama vystúpila. Jej pokojný hlas ma trochu upokojil.
"Prinášate so sebou mráz, chcete sa s nami najesť?", povedala.
Našla správny tón.
Vojaci nás priateľsky vítali a boli očividne šťastní, že na Štedrý večer našli krajanov v ardenskom pohraničí medzi frontami.
"Môžeme sa trochu zohriať?" spýtal sa starší dôstojník, poddôstojník.
"Možno by sme mohli zostať do zajtra?"
"Samozrejme," odpovedala mama srdečne a potom odvážne dodala:
"Už sú tu traja zamrznutí ľudia, ktorí sa majú zohriať.
Prosím, nerobte na Štedrý večer hluk!"
Seržant si to uvedomil. Hrubo sa opýtal: "Amis?"
Mama sa pozrela na každého z nich a pomaly povedala:
"Mohli by ste byť aj mojimi synmi a tými, čo sú tam.
Jeden z nich je zranený a vôbec sa mu nedarí.
Ostatní sú rovnako hladní a unavení ako ty."
Potom povedala seržantovi: "Je Štedrý večer, tu sa nestrieľa!".
Pozeral na ňu. Dve alebo tri nekonečné sekundy, ale mama odhodlane povedala:
"Položte pištoľ na drevo a vstúpte!"
"Urobte, čo hovorí," zavrčal seržant.
Bez slova odložili zbrane do kôlne, kde sme mali drevo:
tri karabíny, dve pištole, ľahký guľomet a dve bazuky.
Američania si nepriateľa nevšimli.
S odvahou zúfalstva boli ochotní bojovať.
Keď boli všetci v malom salóniku, zdalo sa, že sú v rozpakoch.
Mama však bola vo svojom živle. S úsmevom hľadala miesto pre každého.
Mali sme tri stoličky, ale mamina posteľ bola veľká.
Mlčali - vo vzduchu bolo cítiť napätie.
Mama sa vrátila k vareniu.
Zranený muž hlasno zastonal. Jeden z Nemcov sa nad neho sklonil.
"Vy ste záchranár?" spýtala sa mama.
Odpovedal: "Nie, ale ešte pred niekoľkými mesiacmi som študoval medicínu v Heidelbergu.
Potom Američanom po anglicky vysvetlil: "Rana nie je infikovaná vďaka chladu.
Stratil však krv a potrebuje odpočinok a výdatnú stravu."
Teraz sa napätie uvoľnilo.
Seržant vytiahol z batohu fľašu červeného vína, ďalší položil na stôl komisný chlieb (pevný chlieb na kŕmenie vojakov).
Mama nakrája chlieb na plátky. Naliala trochu vína do pohára: "Za chorého!"
Zvyšok sa rozdelil.
Teraz bolo všetko pripravené na vianočné jedlo.
Na stole blikali dve sviečky.
Matka sedela na čele na improvizovanom sedadle.
Doma nebolo zvykom modliť sa nahlas pred jedlom.
Ale teraz bolo všetko inak. Vládla tu slávnostná atmosféra.
Nikdy by nikomu nenapadlo zľahčovať toto jedlo.
Držali sme sa za ruky a mama hovorila s dojímavou úprimnosťou, akoby oznamovala Vianoce:
"Príď, Pane Ježišu, a buď naším hosťom..."
Na záver povedala: ...a prosím, ukončite konečne túto vojnu!"
Keď som sa rozhliadol po skupine, všimol som si slzy v očiach vojakov. A nikto sa nehanbil.
Nakoniec sme išli spať. Našiel som si miesto v maminej posteli.
Po skromných raňajkách ukázal poddôstojník Američanom cestu k americkým líniám.
Nemecký kompas zmenil majiteľa.
"Dávajte si pozor, kadiaľ chodíte. Mnohé cesty sú zamínované.
Keď počujete svoje Jabos (stíhacie bombardéry), mávajte na ne ako na diabla."
Lekárnik preložil do angličtiny. Potom sa opäť vyzbrojili.
Všetci sa šťastne objali a sľúbili si, že sa ešte stretnú:
"Hneď ako sa skončí táto prekliata vojna!", čo znamená: "Hneď ako sa skončí táto prekliata vojna!"
V januári 1996, po viac ako 50 rokoch, sa Fritz Vincken skutočne stretol s Američanmi.
Jeden z nich mal stále kompas nemeckého Wehrmachtu, s ktorým sa nikdy nerozlúčil.