Zima 1944 v Nemčiji.
Mnogi na Renu so mislili, da se vojna bliža koncu.
Zato je pekovski mojster Vincken svojo družino, ženo in dvanajstletnega sina Fritza, ki je bila
bombardirana, pripeljal v svojo sosesko v Hürtgenwaldu, kjer je bil vpoklican za peko kruha za Wehrmacht.
Po več urah nočnega potovanja je z vedrovko pripeljal oba do prazne koče, skrite na jasi.
Toda sprednji del se je strnil. Decembra je prišlo celo do protiofenzive.
Globoko zasnežena sta še vedno čakala v koči.
Vendar je njegov oče vse težje preživljal družino.
Tako je prišel božični večer 1944.
Njegov sin Fritz je pozneje zapisal vse, kar se je zgodilo:
Ves dan smo slišali pridušeno rjovenje zavezniških vojaških letal.
Bilo je zelo mrzlo. Mama je ob štedilniku v šibki svetlobi sveče pripravljala kokošjo juho.
Oče je bil zunaj, ko je organiziral.
Nenadoma je nekdo potrkal na vrata.
Prestrašena sem se zdrznila in videla, da je mama v naglici upihnila sveče.
Ponovno je potrkalo. Opogumili smo se in odprli vrata.
Zunaj sta stala dva moška z jeklenimi čeladami.
Eden je govoril v tujem jeziku in pokazal na tretjo osebo, ki je ležala v snegu.
Ugotovili smo: Ti moški so ameriški vojaki.
Mama je nepremično stala poleg mene.
Bili so oboroženi in bi lahko vdrli, vendar so stali tam in spraševali z očmi.
Moški, ki je sedel v snegu, se je zdel bolj mrtev kot živ.
"Vstopi," je mama povabila z vabilom.
Eden od njih se je z mamo sporazumeval v francoščini.
Mama je poskrbela za ranjenca.
Ko so sedeli ob peči, se je mraz umaknil.
Duhovi so se vrnili.
Trije so bili razkropljeni, izgubili so svojo enoto in že več dni tavali po gozdu.
Mama mi je rekla: "Pojdi in prinesi še šest krompirjev."
Prižgala je drugo svečo in v juho narezala opran, neolupljen krompir.
Če bi jih olupili, bi bilo takrat škoda.
Ranjenec je močno krvavel in je ležal negibno in mirno.
Mamina juha je razširila vabljiv vonj.
Ravno sem pripravljala mizo, ko je na vrata ponovno potrkalo.
Pričakoval sem bolj raztresene Američane in brez oklevanja odprl vrata.
Bili so vojaki, štirje moški, vsi do zob oboroženi.
Poznal sem uniformo. To so bili naši vojaki Wehrmachta.
Bil sem ohromljen od šoka. Je bil to naš konec?
Mama je stopila ven. Njen mirni glas me je nekoliko pomiril.
"Prinašaš s seboj mraz, ali želiš jesti z nami?" je rekla.
Našla je pravi ton.
Vojaki so nas prijazno pozdravili in bili vidno veseli, da so na božični večer na
ardenskem obmejnem območju med frontama našli rojake.
"Ali se lahko malo ogrejemo?" je vprašal višji častnik, podčastnik.
"Morda lahko ostanemo do jutri?"
"Seveda," je toplo odgovorila mama in nato pogumno dodala:
"Tu so že trije zmrznjeni ljudje, ki se morajo ogreti.
Prosim, ne delajte hrupa na božični večer!"
Seržant se je zavedel. Grobo je vprašal: "Amis?"
Mama je vsakega pogledala in počasi rekla:
"Lahko bi bili tudi moji sinovi in tisti tam.
Eden je ranjen in nikakor ni v dobrem položaju.
Drugi so prav tako lačni in utrujeni kot vi."
Nato je seržantu rekla: "Danes je božični večer, tukaj se ne strelja!".
Zazrl se je vanjo. Dve ali tri neskončne sekunde, potem pa je mama odločno rekla:
"Položite pištolo na les in vstopite!"
"Naredite, kar je rekla," je zarenčal seržant.
Brez besed so orožje pospravili v lopo, kjer smo imeli drva:
tri karabinke, dve pištoli, lahki mitraljez in dve bazuki.
Američani sovražnika niso spregledali.
S pogumom obupa so se bili pripravljeni boriti.
Ko so bili vsi v majhnem salonu, so se zdeli zmedeni.
Mama pa je bila v svojem elementu. Z nasmehom je poiskala sedež za vse.
Imeli smo tri stole, mamina postelja pa je bila velika.
Molčali so - v zraku je bilo čutiti napetost.
Mama se je vrnila k kuhanju.
Ranjenec je glasno stokal. Eden od Nemcev se je sklonil nad njega.
"Ste reševalec?" je vprašala mama.
Odgovoril je: "Ne, vendar sem še pred nekaj meseci študiral medicino v Heidelbergu.
Nato je Američanom v angleščini razložil: "Zaradi mraza rana ni okužena.
Vendar je izgubil kri in potrebuje počitek ter obilno hrano."
Zdaj je napetost popustila.
Seržant je iz nahrbtnika vzel steklenico rdečega vina, drugi pa je na mizo položil hlebec komisijskega kruha
(trdnega kruha, ki so ga uporabljali za prehrano vojakov).
Mama narežite kruh na rezine. V skodelico je nalila nekaj vina: "Za bolnika!"
Preostanek je bil razdeljen.
Zdaj je bilo vse pripravljeno za božični obrok.
Na mizi sta utripali dve sveči.
Mati je sedela na improviziranem sedežu na čelu.
Doma ni bilo v navadi glasno moliti pred jedjo.
Toda zdaj je bilo vse drugače. Bilo je praznično vzdušje.
Nikomur ne bi prišlo na misel, da bi obrok zlagal.
Držali smo se za roke in mama je govorila z ganljivo iskrenostjo, kot da bi napovedovala božič:
"Pridi, Gospod Jezus, in bodi naš gost..."
Zaključila je z besedami: ...in prosim, končno končajte to vojno!"
Ko sem se ozrl po skupini, sem opazil solze v očeh vojakov. Nikogar ni bilo sram.
Nazadnje smo šli spat. Našel sem si mesto v mamini postelji.
Po skromnem zajtrku je podčastnik Američanom pokazal pot do ameriških linij.
Nemški kompas je zamenjal lastnika.
"Pazite, kje hodite. Številne poti so minirane.
Ko zaslišite svoje džabe (bojne bombnike), jim mahajte kot hudič."
Zdravnik je prevedel v angleščino. Nato so se ponovno oborožili.
Vsi so se veselo objeli in si obljubili, da se bodo še srečali:
"Takoj ko bo konec te preklete vojne!", kar pomeni: "Takoj ko bo konec te preklete vojne!"
Januarja 1996, več kot 50 let pozneje, se je Fritz Vincken ponovno srečal z Američani.
Eden od njih je imel še vedno nemški kompas Wehrmachta, ki se ga ni nikoli znebil.