Зима 1944. у Немачкој.
Многи људи дуж Рајне сматрали су да се рат ближи крају.
Зато је мајстор пекар Винкен довео своју разорену породицу, супругу и дванаестогодишњег сина Фрица, да живе близу њега
у шуми Хертген, где је био принуђен да пече хлеб за Вермахт.
Након што је сатима возио ноћу, он их је обоје одвезао у Кјубелвагену до празне бараке скривене на просеци.
Али фронт се учврстио. У децембру је чак било контраофанзиве.
Завејани до врха, њих двоје су остали у колиби.
Међутим, оцу је постајало све теже да издржава своју породицу.
И тако је дошао Бадник 1944. године.
Његов син Фриц касније је записао све што се догодило:
Целог дана смо чули глухо рикање савезничких ловаца.
Било је изузетно хладно. Мајка је припремала пилећу супу поред пећи у пригушеном светлу свеће.
Отац је био напољу и организовао ствари.
Одједном је неко закуцао на врата.
Препав, здрхтех и видео како мајка жури да угаси свеће.
Поново је закуцало. Прикупили смо храброст и отворили врата.
Испред су стајала два човека у челичним кацигама.
Један је говорио на страном језику и указао на трећу особу која је лежала у снегу.
Схватили смо: ови људи су амерички војници.
Мајка је стајала непомично поред мене.
Они су били наоружани и могли су да упадну силом, али су стајали тамо и питали очима.
Човек који је седео у снегу изгледао је више мртав него жив.
"Уђи", рече мама покретом добродошлице.
Један од њих је могао да комуницира са мојом мајком на француском.
Мајка се бринула о рањеном човеку.
Седећи поред пећи, престала их је хладноћа.
Моје расположење се поново подигло.
Тројица су били расути, изгубили су своју јединицу и данима су лутали шумом.
Мајка ми је рекла: "Иди и донеси још шест кромпира."
Она је упалила другу свећу и исекла oprane, неољуштене кромпире у супу.
Лупљење луковица тада би било расипање.
Ранјени човек је обилно крвавио и лежао је непомично и ћутљиво.
Мамина супа је испуштала примамљив мирис.
Управо сам постављао сто када је поново закуцало на врата.
Очекивао сам да ће Американци бити расутији и отворио сам врата без оклевања.
Они су били војници, четири човека, и сви су били наоружани до зуба.
Био сам упознат са униформом. То су били наши војници Вермахта.
Био сам парализован страхом. Да ли је ово био крај за нас?
Мајка је изашла. Њен мирни глас ме је помало умирио.
"Доносиш ледени мраз са собом, да ли би хтео да једеш с нама?" испалила је.
Тиме је погодила праву ноту.
Војници су их топло поздравили и били су видљиво срећни што су на Бадње вече у пограничном
региону Ардена између фронтова нашли сународнике.
"Можемо ли се мало загрејати?" упитао је старији официр, наредник.
Можда можемо остати до сутра?
"Наравно", мама је одговорила топло, а затим је храбро додала:
Већ су овде три особе које су смрзнуте и треба да се угреју.
Молим вас, не правите никакве невоље на Бадње вече!
Сержант је разумео. Он је захтевао да зна: "Јенкији?"
Мајка је погледала сваког од њих и споро рекла:
Могли бисте бити моји синови, као и они унутра.
Неко је рањен, и то не на добар начин.
Остали су подједнако гладни и уморни као и ти.
Онда је рекла нареднику: "Вече је Божића, овде неће бити пуцњаве!"
Он ју је гледао. Две или три бескрајне секунде; али мајка је одлучно рекла:
Стави пушке на дрво и уђи унутра!
"Уради како она каже", прорежао је наредник.
Без иједне речи, ставили су своје оружје у шталу где смо чували дрва:
три карабина, два пиштоља, један лаки митралез и две базуке.
Непријатељ није остао скривен од Американаца.
Са храброшћу очаја, били су спремни да узврате ударац.
Када су сви били у малој соби, изгледали су збуњено.
Али мама је била у свом елементу. Осмехујући се, она је свима нашла место за седење.
Имали смо три столице, али је Мамина кревет била велика.
Остали су у тишини – у ваздуху је била тензија.
Мама је поново почела да кува.
Ранјени човек је гласно застењао. Један од Немаца се надвио над њим.
"Да ли си ти парамедик?" упитала је мама.
Он је одговорио: "Не, али сам студирао медицину у Хајделбергу до пре неколико месеци."
Затим је Американацима на енглеском објаснио: "Рана није инфицирана захваљујући хладноћи."
Али је изгубио крв и треба му одмор и обилан оброк.
Сада се тензија ублажила.
Нередник је из торбе за хлеб извадио боцу црвеног вина, док је други на сто ставио векни коморијског
хлеба (трајни хлеб који се испоручује војницима).
Мајка је исекла хлеб. Она је точила мало вина у чашу: "За болесника!"
Остатак је подељен.
Сада је све било спремно за божићну вечеру.
Две свеће су трепереле на столу.
На челу стола Мајка је седела на примитивном седишту.
У нашој кући није било уобичајено да се пре јела молимо наглас.
Али сада је све било другачије. Владала је свечана атмосфера.
Нико не би ни помислио да без даљег оклевања приступи оброку.
Држали смо се за руке, а мама је говорила дирљивом искреношћу, као да објављује Божић:
Дођи, Господе Исусе, и буди наш гост…
Она је завршила речима: "...и, молим вас, коначно ставите крај овој рату!"
Када сам погледао по кругу, приметио сам сузе у очима војника. И нико се није стидео.
Коначно смо отишли на спавање. Нашао сам место у мамином кревету.
Након оскудног доручка, наредник је показао Американцима пут до америчких положаја.
Немачки компас је променио власника.
Пази где ходаш. Многи путеви су минирани.
Када чујеш своје Јабосе (ловац-бомбардере), махни им као луд.
Доктор је превео на енглески. Онда су се поново наоружали.
Сви су се весело загрлили; обећали су да ће се поново састати:
Чим ова проклета рат заврши!
У јануару 1996. године, више од 50 година касније, Фриц Винкен се заправо поново срео са Американцима.
Један од њих је и даље имао немачки војни компас Вермахта, од којег се никада није раздвајао.