Vintern 1944 i Tyskland.
Många vid Rhen trodde att kriget var på väg att ta slut.
Det var därför bagarmästare Vincken tog med sig sin sönderbombade familj, sin fru och deras tolvårige son
Fritz till sitt kvarter i Hürtgenwald, där han blev inkallad för att baka bröd åt Wehrmacht.
Efter flera timmars färd genom natten förde han de två i en skopbil till en tom hydda som låg gömd i en glänta.
Men fronten stärktes. I december kom det till och med en motoffensiv.
De två var djupt insnöade och väntade fortfarande i stugan.
Hans far fick dock allt svårare att försörja sin familj.
Så här såg julafton 1944 ut.
Hans son Fritz skrev senare ner allt som hände:
Vi hörde det dova dånet från de allierades stridsflygplan hela dagarna.
Det var bitande kallt. Mamma stod vid spisen och lagade kycklingsoppa i skenet av ett stearinljus.
Pappa var ute och organiserade.
Plötsligt knackade det på dörren.
Förskräckt ryckte jag till och såg mamma hastigt blåsa ut ljusen.
Knackningen kom igen. Vi tog mod till oss och öppnade dörren.
Två män med stålhjälmar stod utanför.
En av dem talade ett främmande språk och pekade på en tredje person som låg i snön.
Vi insåg det: De här männen är amerikanska soldater.
Mamma stod orörlig bredvid mig.
De var beväpnade och kunde ha tvingat sig in, men de stod där och frågade med blicken.
Mannen som satt i snön verkade mer död än levande.
"Kom in", sa mamma med en inbjudande gest.
En av dem kunde kommunicera med min mamma på franska.
Mamma tog hand om den skadade mannen.
När de satt vid spisen försvann kylan från dem.
Andarna återvände.
De tre var utspridda, hade förlorat sin enhet och hade vandrat i skogen i flera dagar.
Mamma sa till mig: "Gå och hämta sex potatisar till."
Hon tände ett andra ljus och skar ner den tvättade, oskalade potatisen i soppan.
Att skala dem skulle ha varit slöseri på den tiden.
Den skadade mannen hade blött mycket och låg orörlig och stilla.
Mammas soppa sprider en inbjudande doft.
Jag skulle precis duka bordet när det knackade på dörren igen.
Jag förväntade mig mer utspridda amerikaner och öppnade dörren utan att tveka.
De var soldater, fyra män, och alla beväpnade till tänderna.
Jag var bekant med uniformen. De var våra Wehrmacht-soldater.
Jag var förlamad av chock. Var det här slutet för oss?
Mamma klev ut. Hennes lugna röst lugnade mig lite.
"Du tar med dig den isande kylan, vill du äta med oss?", sa hon.
Hon hade hittat rätt ton.
Soldaterna hälsade vänligt på oss och var synbart glada över att ha hittat landsmän på
julafton i Ardennernas gränsområde mellan fronterna.
"Kan vi värma upp lite?" frågade den högre officeren, en underofficer.
"Vi kanske kan stanna till i morgon?"
"Självklart", svarade mamma varmt och tillade sedan djärvt:
"Det finns redan tre frusna människor här som ska värmas upp.
Ställ inte till med något bråk på julafton!"
Inspektören hade insett det. Han krävde barskt att få veta: "Amis?"
Mamma tittade på var och en och sa långsamt:
"Ni kan vara mina söner och de där där inne också.
En är skadad och har det inte alls bra.
De andra är lika hungriga och trötta som du."
Sedan sa hon till inspektören: "Det är julafton, det är inte tillåtet att skjuta här!".
Han stirrade på henne. I två eller tre ändlösa sekunder, men mamma sa bestämt:
"Lägg pistolen på träet och kom in!"
"Gör som hon säger", morrade sergeanten.
Utan att säga något lade de sina vapen i skjulet där vi förvarade vår ved:
tre karbiner, två pistoler, en lätt kulspruta och två bazookas.
Fienden hade inte gått amerikanerna obemärkt förbi.
Med desperationens mod var de beredda att ta upp kampen.
När alla var på plats i den lilla salongen verkade de vara rådvilla.
Mamma var dock i sitt rätta element. Med ett leende letade hon efter en plats åt alla.
Vi hade tre stolar, men mammas säng var stor.
De förblev tysta - det fanns en spänning i luften.
Mamma återgick till matlagningen.
Den sårade mannen stönade högt. En av tyskarna böjde sig över honom.
"Är du ambulanssjukvårdare?" frågade mamma.
Han svarade: "Nej, men jag studerade medicin i Heidelberg fram till för några månader sedan.
Han förklarade sedan för amerikanerna på engelska: "Såret är inte infekterat tack vare kylan.
Men han har förlorat blod och behöver vila och rejäl mat."
Nu släppte spänningen.
Sergeanten tog en flaska rödvin ur sin ryggsäck, en annan lade en commissary loaf
(kraftigt bröd för att ge soldaterna mat) på bordet.
Mamma skar upp brödet i skivor. Hon hällde lite av vinet i koppen: "För den sjuke mannen!"
Resten delades upp.
Nu var allt klart för julmåltiden.
Två ljus flämtade på bordet.
Mamma satt vid huvudänden på en improviserad stol.
Hemma var det inte brukligt att be högt före måltiderna.
Men nu var allt annorlunda. Det var en festlig stämning.
Det skulle aldrig ha fallit någon in att göra måltiden till en bagatell.
Vi höll varandras händer och mamma talade med en gripande uppriktighet, som om hon skulle tillkännage julen:
"Kom, Herre Jesus, och var vår gäst..."
Hon avslutade med orden: ...och snälla, gör äntligen slut på det här kriget!"
När jag såg mig omkring i gruppen såg jag tårar i soldaternas ögon. Och ingen skämdes.
Så småningom gick vi och la oss. Jag hittade en plats i min mammas säng.
Efter en sparsam frukost visade underofficeren amerikanerna vägen till de amerikanska linjerna.
En tysk kompass bytte ägare.
"Var försiktig med var du går. Många stigar är minerade.
När ni hör era Jabos (stridsbombplan), vinka till dem som djävulen."
Sjukvårdaren översatte till engelska. Sedan beväpnade de sig igen.
Alla kramade glatt om varandra och lovade att ses igen:
"Så snart det här jävla kriget är över!", vilket betyder: "Så snart det här jävla kriget är över!"
I januari 1996, mer än 50 år senare, återförenades Fritz Vincken faktiskt med amerikanerna.
En av dem hade fortfarande kvar den tyska Wehrmacht-kompassen, som han aldrig hade gjort sig av med.