Vintern 1944 i Tyskland.
Många vid Rhen trodde att kriget var på väg mot sitt slut.
Det var därför bagarmästare Vincken tog med sig sin sönderbombade familj, sin fru och deras tolvårige
son Fritz till sitt kvarter i Hürtgenwald, där han var inkallad för att baka bröd åt Wehrmacht.
Efter flera timmars resa genom natten förde han de två i en
skopbil till en tom hydda som låg gömd i en glänta.
Men fronten blev stelare.
Det förekom till och med en motoffensiv i december.
De var djupt insnöade och väntade fortfarande i stugan.
Hans far fick dock allt svårare att försörja sin familj.
Hur julafton kom till 1944.
Hans son Fritz skrev senare ner allt som hände:
Vi hörde det dova dånet från de allierades stridsflygplan hela dagen lång.
Det var bitande kallt.
Mamma lagade kycklingsoppa på spisen i det svaga ljuset från ett stearinljus.
Pappa var ute och organiserade.
Plötsligt knackade det på dörren.
Jag ryckte till och såg hur mamma hastigt blåste ut ljusen.
Det knackade till igen.
Vi tog mod till oss och gav oss iväg.
Två män med stålhjälmar stod utanför.
En av dem talade ett främmande språk och pekade på en tredje person som låg i snön.
Vi insåg det: Dessa män är amerikanska soldater.
Mamma stod orörlig bredvid mig.
De var beväpnade och kunde ha tvingat sig in, men de
stod där och frågade med blicken.
Mannen som satt i snön verkade mer död än levande.
Kom in, sa mamma med en inbjudande gest.
En av dem kunde kommunicera med min mamma på franska.
Mamma tog hand om den skadade mannen.
När de satt vid kaminen försvann kylan från dem.
Andarna återvände.
De tre var utspridda, hade förlorat sin enhet och hade vandrat i skogen i flera dagar.
Mamma berättade det för mig:
Hämta sex potatisar till.
Hon tände ett andra ljus och skar ner den tvättade, oskalade potatisen i soppan.
Att skala dem skulle ha varit ett slöseri på den tiden.
Den skadade mannen hade blött mycket och låg orörlig och stilla.
Mammas soppa spred en inbjudande doft.
Jag skulle precis duka bordet när det knackade på dörren igen.
Jag förväntade mig mer utspridda amerikaner och öppnade utan att tveka.
De var soldater, fyra män, och alla var beväpnade till tänderna.
Jag var bekant med uniformen.
De var våra Wehrmacht-soldater.
Jag var paralyserad av chock.
Var det slutet för oss?
Mamma klev ut.
Hennes lugna röst lugnade mig lite.
Du har iskyla med dig, vill du äta med oss? utbrast hon.
Hon hade hittat rätt ton.
Soldaterna hälsade vänligt på oss och var uppenbart glada över att ha hittat landsmän på julafton i Ardennernas gränsland mellan fronterna.
Kan vi värma upp lite? frågade den högre officeren, en underofficer.
Vi kanske kan stanna till i morgon?
Självklart, svarade mamma varmt och tillade sedan djärvt:
Det finns redan tre frusna människor här som ska värmas upp.
Ställ inte till med bråk på julafton!
Sergeanten hade insett det.
Han krävde bryskt att få veta: Amis?
Mamma tittade på var och en av dem och sa långsamt
Du kan vara mina söner och de andra där inne också.
En är skadad och har det inte alls bra.
De andra är lika hungriga och trötta som ni.
Sedan sade hon till sergeanten:
Det är julafton, ingen skottlossning här!
Han stirrade på henne.
I två eller tre oändliga sekunder;
men mamma sa bestämt: Lägg pistolen på träet och kom in!
Gör som hon säger, morrade sergeanten.
Utan att säga ett ord lade de sina vapen i skjulet där vi förvarade vårt
virke: tre karbiner, två pistoler, en lätt kulspruta och två bazookor.
Fienden hade inte gått amerikanerna obemärkt förbi.
Med desperationens mod var de villiga att kämpa emot.
När alla var på plats i den lilla salongen verkade de rådvilla.
Mamma var dock i sitt esse.
Hon log och letade efter en sittplats åt alla.
Vi hade tre stolar, men mammas säng var stor.
De förblev tysta - det fanns en spänning i luften.
Mamma återgick till matlagningen.
Den skadade mannen stönade högljutt.
En av tyskarna böjde sig över honom.
Är du ambulanssjukvårdare? frågade mamma.
Han svarade: Nej, men jag studerade medicin i Heidelberg fram till för några månader sedan.
Sedan förklarade han för amerikanerna på engelska: Såret är inte inflammerat tack vare kylan.
Men han har förlorat blod och behöver vila och god mat.
Nu släppte spänningen.
Sergeanten tog en flaska rött vin ur sin ryggsäck och en annan
satte en brödlimpa (robust bröd som används för att ge soldaterna mat) på bordet.
Mamma skär brödet i skivor.
Hon hällde lite av vinet i koppen: För den sjuka människan!
Resten delades upp.
Nu var allt klart för julbordet.
Två ljus flämtade på bordet.
Mamma satt vid huvudändan på ett improviserat säte.
I hemmet var det inte brukligt att be högt före måltiderna.
Men nu var allt annorlunda.
Det var en festlig stämning.
Det skulle aldrig ha fallit någon in att förlöjliga måltiden.
Vi höll varandras händer och mamma
talade med gripande uppriktighet, som om hon tillkännagav julen:
Kom, Herre Jesus, och var vår gäst...
Hon avslutade med orden: ...och snälla, gör äntligen slut på detta krig!
När jag såg mig omkring i gruppen såg jag att soldaterna hade tårar i ögonen.
Och ingen skämdes.
Till slut somnade vi.
Jag har fortfarande en plats i min mammas säng.
Efter en mager frukost visade underofficeren amerikanerna vägen till de amerikanska linjerna.
En tysk kompass bytte ägare.
Var försiktig där du går.
Många vägar är minerade.
När ni hör era Jabos (jaktbombare), vinka till dem som till djävulen.
Läkaren översatte till engelska.
Sedan beväpnade de sig igen.
Alla kramade varandra lyckliga;
De lovade att träffas igen:
Så fort det här förbannade kriget är över! vilket betyder: Så fort detta förbannade krig är över!
I januari 1996, mer än 50 år senare, återförenades
Fritz Vincken faktiskt med amerikanerna.
En av dem hade fortfarande kvar den tyska Wehrmacht-kompassen, som han aldrig hade gjort sig av med.