Claudio Zanetti je švicarski odvetnik in politik.
S svojim strokovnim znanjem sodeluje s Centrom za preiskovanje, pojasnjevanje,
pregon in preprečevanje zločinov proti človeštvu zaradi ukrepov Corona (ZAAVV).
Claudio Zanetti je dan pred vložitvijo skoraj 600 kazenskih ovadb pri zveznem državnem
tožilstvu v Karlsruheju opravil pogovor za Kla.TV.
Gospod Zanetti, kot švicarski državljan s trdno švicarsko demokracijo in pravičnim sodstvom
verjetno z osuplostjo opazujete Nemčijo.
Glede na številne nemške zdravnike, ki jim je bil zaradi kritičnega stališča do
ukrepov proti koronavirusom prepovedan poklic, odvzeta prostost in so izgubili
sredstva za preživljanje, lahko govorimo o pravosodnem bankrotu v Nemčiji.
Zakonodaja, pristojnosti in policijska pooblastila so očitno zaživeli svoje lastno življenje, namesto
da bi služili prebivalstvu.
V čem je Švica boljša, da je tam uspešna?
Kaj bi se morali Nemci naučiti od Švice, če je to mogoče?
Kaj bi rekli, gospod Zanetti?
Kot ste rekli, tudi za nas žal ni več povsem trdna.
Imamo tudi nekatere znake erozije, ki me skrbijo.
Pri nas deluje tako.
Da, da.
Zato ne bom zanikal, da smo še vedno v veliko boljšem
položaju kot v Nemčiji.
To v vsakem primeru. Ah, ja.
Nimamo najhujših ekscesov.
Pred kratkim pa je bilo na Twitterju nekaj o stanju sodstva in tudi pritožba,
ali lahko tam kaj dosežemo, kar zdaj poskušamo storiti iz ZAAVV.
Zato me je žalostilo, ko sem videl, koliko mojih nemških vrstnikov je izgubilo
zaupanje v pravosodni sistem.
Da.
Nato sem napisal isto, Markus Krall pa mi je odgovoril, da težava ni v tem,
da se je zamajala vera v sodstvo, ampak v tem, da sodstvo
dejansko ni dobro.
Seveda je imel v osnovi prav, toda kaj to pomeni, če ljudje
ne verjamejo več, da jim služijo
prav?
Če imate torej vtis, da ja, vseeno delajo, kar hočejo;
in oseba, ki išče pravico, o čemer govorimo v odvetniškem poklicu, torej ko greš na sodišče, iščeš pravico.
To pravico je treba gojiti.
In če se izgubi prepričanje, da se to res dogaja in da se zakon spoštuje, je to pogubno.
To spodkopava državo, kar bo imelo zelo resne posledice.
Ne morem povedati, kako to učinkovito popraviti. To bo trajalo dolgo.
Predvsem pa potrebujemo veliko razumnih, razumljivih in poštenih odločitev, pri katerih lahko ljudje
vidijo, da so pravilne: Vendar pa ni vse tako črnogledo.
Popravek je torej mogoč, vendar trenutno res ni videti dobro.
Zdaj smo preprosto videli
s Corono, zato me pravzaprav tako moti ta odprava nadzora in ravnovesja.
Če je človeštvo kdajkoli doseglo kaj pametnega na področju državne politike ali
zgodovine, umetnosti upravljanja, potem je bil to pravzaprav razvoj
delitve države na tri oblasti - zakonodajno, izvršilno in sodno - in
to nam je dejansko zelo dobro uspelo.
Da.
Nenadoma vidimo, da se oblasti obnašajo, kot da imajo na voljo večno veljavno resnico
in da je vsakdo, ki ima drugačno mnenje, avtomatično napačen.
In to je zelo, zelo nevarno.
To je pravzaprav argumentacija, ki jo poznamo od skrajne levice, Antife.
Pravijo: mi smo antifašisti, če
ste proti nam, potem morate biti fašist.
Da, točno
tako, to je preprost izračun.
Da, vendar tako deluje danes.
In če se intelektualni diskurz, spor, ki bi ga bilo treba gojiti, preprosto
zaduši, potem demokracija dolgoročno ne more preživeti.
Govorite o organih.
Domnevam, da imajo pri tem pomembno vlogo tudi mediji.
Ker se vedno konča enostransko.
In potem se ta resignacija naravno razširi.
Seveda, kajne?
Da.
Glavna naloga medijev je, da nenehno preverjajo oblast.
Toda ko močna oseba nekaj reče, mora to povedati refleksno: Da, zakaj je to rekel?
Ali ima prikrite motive?
Ali lahko upraviči svoje besede?
In tako naprej.
To bi moral pojasniti sam sebi.
Toda če lahko nekaj preprosto trdimo in predstavimo kot evangelij, potem
ne more priti do plodnega razvoja.
Pri tem moramo biti res previdni. V nasprotnem primeru veliko izgubimo.
Gremo v smer absolutizma;
da bi se to odpravilo in da bi kralj lahko rekel - jaz sem država
- tega si res ne želimo več.
Toda mislim, da je Ludvik XIV. bi lahko povedali, kakšna bi morala biti pravila, splošno abstraktna pravila.
Takoj jih je lahko začel izvajati.
In če mu kdo ni ustrezal, ga je lahko prav tako zlahka poslal v zapor.
Vendar se vam zdi, da bi ga nekateri ljudje v Berlinu z veseljem ponovno uvedli.
In ko se s tem strinjajo celo sodišča in vsi drugi, mediji pa ne postavljajo kritičnih vprašanj.
Na primer, ne spomnim se, da bi morala gospa Merklova kdaj odgovoriti
na kritično vprašanje.
Da, točno razumem, kaj imaš v mislih. V vsakem primeru.
Vem, da si osebno prizadevate za to, da bi se ta odstop, ki ste ga
pravkar omenili in ki se je razširil
med prebivalstvom, to pomanjkanje zaupanja v sodstvo, zmanjšalo.
Eden od instrumentov je tudi neposredna demokracija, ki jo cenite in za katero si prizadevate.
To je kolektiv.
Prav zato Švica nima oblike vladavine neposredne demokracije, kot se včasih
reče, ampak polposredno demokracijo. Tam imamo tudi parlament.
Ali pa referendumska demokracija, ki je pravzaprav še boljša.
Ker referendum v nemščini dejansko pomeni ljudsko glasovanje.
V Švici pa referendum pomeni vsiljevanje ljudskega glasovanja.
Izvedba referenduma torej pomeni zbiranje podpisov.
50.000 podpisov v 90 dneh lahko prisilite vlado, da o tem glasuje.
In to je pravzaprav kolektiv. Verjetno so zato švicarski politiki nekoliko bolj sproščeni.
Zato ni vsako vprašanje povezano s smrtjo in življenjem,
kot se včasih dogaja v Nemčiji.
Vedno imate priložnost - običajno štirikrat na leto -, da se sprostite na volišču.
Tudi to je smiselno, kar je prav tako velika razlika.
O tem sem se prepričal pred kratkim, ko sem delegaciji iz Turingije razkazal kantonalni svet v Zürichu
in nato še nacionalni svet v Bernu, in bili so zelo
navdušeni nad našim medsebojnim
sodelovanjem.
Tako je bila na primer ena z leve, zelena in vsa druga,
ki je prišla in bila vesela, da sem se vrnil.
Poljubila sva se in vse, vsi so bili navdušeni. Jaz pravim, da je to v Švici povsem normalno.
Ker so spet glasovi, smo skupaj.
Tri mesece pozneje so mnenja spet nasprotujoča si, vendar
so veliko bolj mešana in v resnici ne poznamo takšnega načina spopadov
v taborih.
Zelo dobro, hvala.
Gospod Zanetti, hvala za vaše pripombe.
Medij, ki ga uporabljate, ki ga podpirate ali projekt, ki vam je blizu, so
tudi demonstracije in tudi vložitev 599 kazenskih ovadb
jutri, 10. decembra 2023, na 75.
dan človekovih pravic.
Mislim, da bo to zgodovinski dogodek.
V to ste vpleteni, pomagali ste sprožiti te kazenske ovadbe.
Vprašanje, ki bi ga bilo treba postaviti, je: Če nemško sodstvo, tj. zvezno državno tožilstvo, ne bo
ustrezno obravnavalo teh 599 primerov, ki bodo jutri predani - kar bi še enkrat poudarilo bankrot pravosodja
v Nemčiji -, bodo imeli Nemci v skladu z Listino o človekovih pravicah možnost, da svoje
obtožbe predložijo Mednarodnemu kazenskemu sodišču v Haagu.
Kakšne so po vašem mnenju možnosti za obsodbo odgovornih za zakonito uvedbo obveznega
cepljenja v zdravstvenih ustanovah in med pripadniki nemških oboroženih
sil ter za pridobitev odškodnine od odgovornih?
Zelo ambiciozno vprašanje.
Najprej bi bila objavljena še dva oglasa, vendar sta medtem
umrla dva člana Bundestaga.
Ne vemo točno, kaj je bilo to, vendar bi to lahko bila korona
ali cepljenje, seveda.
Teh oglasov ne delamo za zabavo.
To je dejansko zelo resna zadeva in ugotovili
smo, da je bilo vloženega veliko truda.
ZAAVV se želi posvetiti tudi kazenskemu pregonu.
Toda ugotovili smo, da je v celotni zgodbi o koroni še veliko vprašanj.
Pogosto se srečate z dokaznimi postopki ali procesnimi zgodovinami, ki so zelo težavne.
Ralf Ludwig je pravzaprav odlično ugotovil, da je Bundestag
počel in odločal o stvareh, ki jih ni
smel početi.
Pri tem se je zares posvetil osnovam, in sicer znamenitemu členu 1 temeljnega zakona:
Človeško dostojanstvo je nedotakljivo.
Da.
Nato smo si rekli, da bomo pozabili na vse te malenkosti, vključno s poškodbami
cepiva itd., čeprav so te seveda lahko zelo slabe za prizadete.
Vendar jih moramo zdaj odložiti.
Povedali smo, da se osredotočamo na najhujši prekršek,
to pa je obvezno cepljenje.
Ni pomembno, ali gre za institucijo ali samo za nemške
oborožene sile ali kaj podobnega.
Gre preprosto za idejo, da država nekomu narekuje, kaj naj si vbrizga pod kožo.
To ni mogoče.
Zvezno ustavno sodišče je to vprašanje
že zdavnaj rešilo.
Ker je pisalo:
Država nima pravice tehtati med človeškimi življenji.
120 Tega ne sme storiti.
Obstaja več znanih primerov.
Spomnite se, da je po 11. septembru tudi nemški Bundestag sprejel zakon, ki bi vladi omogočil,
da sestreli letalo, ki bi se usmerilo proti prometni regiji, proti mestu.
Odvetnik, gospod Schirach, je ustvaril znamenito televizijsko igro, gledališko igro - mislim,
da se je imenovala Teror.
V tem primeru gre za primer.
Ugrabljeno letalo leti na nogometni stadion, poln ljudi.
In zdaj vprašanje: ali ga lahko pilot sestreli ali ne?
V njegovi igri, v gledališču, je vprašanje: ali naj bo poveljnik, ki je ukazal
zaprtje, obsojen ali oproščen?
Zanimivo je bilo, da je bilo televizijsko občinstvo večinsko naklonjeno, seveda okoli
90 odstotkov, v Švici pa mislim, da le okoli 80 odstotkov. Da, ima prav, morate ga sestrelit.
Pravijo: "V letalih rešimo več življenj, kot jih
uničimo.
Nekaj politikov v Bundestagu je vložilo tožbo proti tej pravni podlagi,
ki jo je Bundestag takrat sprejel. Zvezno sodišče je reklo:
Da, tak zakon ni dopusten, saj država ne sme ceniti določenih človeških življenj bolj kot drugih.
Država mora zaščititi življenje in ne sme reči:
Da, če lahko za to prihranim tisoč evrov, lahko zdaj žrtvujem deset.
To ni mogoče, ker gre za očitno (jasno, očitno) kršitev človekovega dostojanstva.
To je vaše izhodišče.
Odmaknite se od posameznega primera, od škode ali od tega, kar je
res slabo, česar ne marate gledati.
Da, točno tako.
Bundestag je že takrat, ko je odločal, vedel, da bo prišlo do smrtnih žrtev.
To ste sprejeli.
Rekli ste, da smo rešili več ljudi.
Toda prav do tega upoštevanja niso upravičeni.
Obstaja še en primer, znani primer Gäfgen, ugrabitev
dečka Jakoba Metzlerja.
Mhm.
Ali Metzer, nisem več povsem prepričan.
Tam so ga ugrabili.
Policija je menila, da je deček še vedno živ.
Ujeli so talca in želeli vedeti, kje je deček.
In potem je načelnik policije rekel: "Izviti mu moramo zapestje in tako naprej,
dokler nam ne pove, kje je deček.
Do tega ni prišlo.
Dečka so našli, vendar je bil žal že mrtev.
To je sprožilo vprašanje, ali je bilo ravnanje tega policijskega
načelnika upravičeno ali ne.
Sodstvo je reklo: "Ne, tu je
bila prekoračena rdeča črta, to ni sprejemljivo.
In zdaj so tu spet vsi ti ljudje, ki pravijo: če bi bili starši tega
dečka, bi tudi sami
vzeli nož in mu pomagali.
Prav zato pa imamo pravno državo.
To zadevo vzamemo, ne želimo krvavega zmaja.
To je arhaičen pravni sistem.
Želimo sistem, v katerem država to nalogo opravlja v splošnem
interesu in se drži določenih pravil.
Eno od teh pravil je človekovo dostojanstvo in iz njega izhajajoča prepoved mučenja.
V tem primeru je zvezno ustavno sodišče potrdilo kazen za policijskega poveljnika,
čeprav je bila ta precej blaga.
Nato je bila zadeva predložena Evropskemu sodišču za
človekove pravice, ki je to tudi potrdilo.
Napisali so celo:
Tudi če bi bili ogroženi sami temelji države, tj. če bi bilo od tega odvisno preživetje države, se ta rdeča črta ne sme prestopiti.
Neverjetno.
Njihovega početja ne morete jasneje opisati.
Naša naloga bo, da začnemo razpravo in rečemo: Ali dejansko
veste, kaj ste naredili s tem obveznim
cepljenjem?
Posegate v človekovo dostojanstvo.
Temeljni zakon in drugi pravni sistemi - vključno z Evropsko deklaracijo o človekovih
pravicah in Deklaracijo ZN o človekovih pravicah - pa preprosto
postavljajo mejo. To je kategorični imperativ.
In če začnemo relativizirati, postane to zelo nevarno.
Rad bi videl tega politika ali zveznega tožilca.
Morda se bodo kaj domislili.
Lahko rečejo, da ne morejo biti pod pritiskom ali da smo naredili kakšno formalno napako, ali pa si kaj izmislijo.
Toda vprašanje, ki ga zastavljamo, je zelo pomembno.
Vztrajati moramo pri tem, da rečemo: Tukaj je ne morete ignorirati.
Gre za znameniti člen 1 temeljnega zakona. In ničesar ni treba relativizirati.
Tudi če bi s cepivom zaščitili 80 milijonov ljudi, 100 milijonov ali 500 milijonov,
bi še vedno obstajala rdeča črta.
To je zelo zanimivo.
Ne morete reči: "Prihranimo nekaj ljudi in v zameno žrtvujemo nekaj ljudi".
Mislim, spet smo kot v srednjem veku, ko so
zmajem metali device.
To preprosto ni mogoče.
V zgodovini idej se je razvilo, da smo preprosto postavili meje državi.
Človekovo dostojanstvo določa tudi meje, ki jih država ne sme prekoračiti.
Omejitve, ki si jih je postavil sam.
Da ... vedno bodite previdni,
država nima toliko dobrega.
Državo je treba vedno prisiliti, da spoštuje meje.
Vendar je tudi v drugem stavku:
Organi oblasti, tj. država in vsi državni organi, so dolžni spoštovati to dostojanstvo.
Ker je to zanimivo.
Odstavek 2 ni nikoli omenjen.
Seveda je to dejansko omejeno na državne institucije.
In to je točno to, kar jih ne zanima.
To je zelo nevarno.
Zdaj pa vam želimo to razpravo preprosto vsiliti.
Zdaj se morate postaviti na stališče:
Zakaj menite, da imate pravico relativizirati ali spreminjati
1. člen temeljnega zakona?
Če boste našli razlog, da rečete: Ne, to nas ne zanima, se s tem ne
bomo ukvarjali. - s čimer moramo žal računati - pot v Haag je odprta.
Prav tako smo v postopku iskanja držav, ki bi nas pri tem podprle, saj
se je potem treba vključiti.
Seveda pa se želijo pridružiti tudi afriške države, saj so
tudi one naveličane dejstva, da se v Haagu sodi
samo črnim Afričanom.
Pravijo tudi: "Da, na Zahodu je nekaj gangsterjev, ki si to zaslužijo.
In poglejmo.
Zvezni tožilec je tako dejansko v nerodnem položaju, saj se mora odločiti:
Ali želimo tako rekoč interno razjasniti zadevo in reči: da, res
je treba ukrepati, to moramo rešiti;
Prav tako bomo morali krivce zapreti ali jih preganjati - ali pa se želite
sramovati dejstva, da se bo celotna zadeva nato obravnavala na mednarodni ravni
pod nadzorom svetovne javnosti?
Da, zelo zanimivo.
Toda bistvo je, da obračate mize in ta pravila, ki jih je ustvarila država ali kjer
je v zelo pravnih sodbah povedala, da za zaščito samo enega ali celo samo
enega milijona ljudi ne smete uvesti ničesar, kar bi ogrozilo samo eno osebo.
Zelo zanimivo se mi zdi, da to obračate in napadate tam.
Z drugimi besedami, že zdaj ji dajete veliko možnosti,
Govorim o logični argumentaciji, sicer vas ne bi bilo tukaj.
Z vidika intelektualnega razmišljanja mi je zadeva jasna.
To boste morali pojasniti z nečim drugim.
Morda si boste z običajno lahkomiselnostjo rekli: ja, ja, nimamo pojma
o sodni praksi in tako naprej.
Toda prav tam! - Nekatere določbe v zakonu so tako preprosto oblikovane,
da jih vsi razumejo.
- Všeč mi je še ena: ni cenzure.
Menim, da ni lažje oblikovati pravne določbe.
Vendar vidim, da imajo številni nemški politiki velike težave pri razumevanju tega.
Gospe Nancy Faeser je vseeno, kaj piše na njej.
Ona pravi: Da, cenzuriramo samo zaradi vaše zaščite.
Ko gledam Kla.TV - tam govorijo vsi ti čudni pedri in podobno -, moramo
prebivalstvo zaščititi pred tem.
Zato vam seveda želimo dobro.
In - ne,
ustava je povsem jasna
- to se ne zgodi!
In te pravice do obrambe državo zavezujejo, da tolerira prav tisto,
kar je v popolnem nasprotju z njo.
Če odobrava le tisto, kar sam meni, da je dobro, to ni svoboda.
Ne.
Ne, najti jo mora sam, ... Sliši se logično.
...ko se razjezijo in rečejo: da, imajo pravico; - ali znani Voltairov rek:
Tudi če obsojam to, kar pravite, želim dati svoje življenje za to in se boriti, da bi to lahko rekli.
To je načelo svobodnjaške stranke.
Zelo lep citat;
da. - Gospod Zanetti, najlepša hvala za vaše pripombe.
Kaj se bo zgodilo s 599 obtožbami, če se izkaže, da Mednarodno kazensko
sodišče ni neodvisno, tj. če
ta jurisdikcija ne bo ustrezno obravnavala teh zločinov
proti človeštvu?
Kajti na neki točki in na nek način je treba preprečiti, da bi se takšni
zločini v prihodnosti nadaljevali.
Obravnavate drugo pomembno vprašanje: neodvisnost sodstva.
Tudi v Švici se vedno sprašujemo, kako to najbolje doseči.
Takšen mednarodni organ pa seveda nikoli ni popolnoma neodvisen.
Vendar je to poskus, da bi lahko v mednarodnem pravu kaznovali
tudi huda kazniva dejanja.
Ko pomislimo na nürnberški proces ali po grozotah druge svetovne vojne - seveda je šlo
za zmagovalčevo pravico, seveda je zaznamovana s to napako -, vendar je bil to prvi poskus
vzpostavitve pravice, določitve pravil, zločinov proti človeštvu - ali kot zdaj
pravimo: človečnosti - ali vojnih zločinov in tako naprej.
Kljub vsemu je to velik preskok v zgodovini človeštva.
To je treba povedati
in standardi so bili določeni tudi za poznejše primere.
Zdaj je bilo ustanovljeno mednarodno sodišče in velike države pravijo:
Da, to je zelo dobro, vendar za nas ne šteje.
Američani pravijo, da je predsednik ali država dolžna uporabiti vojaško silo,
če je eden od naših vojakov tam na sojenju, da bi ga spravila iz države.
Lahko si predstavljate, kako neodvisno je takšno sodišče.
Mislim, da tudi Rusi niso vpleteni, vendar zdaj potekajo postopki proti Putinu.
Seveda je veliko stvari politično motiviranih.
Na drugi strani pa imamo Afričane, kot sem že dejal, ki pravijo :
Zakaj smo vedno samo mi in ne tudi drugi?
Vsaka država se nato odloči, ali bo upoštevala to sodbo ali ne.
Da, točno tako. To je več kot le otroška bolezen.
To so seveda težave, ki jih takšen mednarodni organ preprosto ima.
Vprašanje je, ali smo prisiljeni preprosto živeti z njo in se z njo čim bolje spopasti ali pa jo
lahko poskušamo korak za korakom izboljšati.
Menim, da bi bilo to zelo zaželeno, seveda pa je pomembno tudi,
da se širši svetovni javnosti to zdi pravično.
Seveda je za to potrebno veliko truda; veliko mora biti prav.
Tudi politiki v zveznih deželah se morajo zavezati.
Vendar pa je trenutno trend ravno obraten, kot vidimo.
Sodstvo se skorajda spreminja v orodje tistih, ki so na oblasti.
Zelo problematično,
kajne?
Mislim, celo ... To sem videl v Nemčiji, kjer notranji minister uporabi tajno službo proti nepriljubljenim javnim uslužbencem.
- Vidimo, kako je povsem častna oseba, kot je Hans-Georg Maaßen,
kaznovana, ker si je preprosto dovolila imeti svoje mnenje.
To so ... - Ali celo celotne stranke, kajne?
Če je stranka tako dominantna, kot je AfD, v demokraciji ne moreš niti pomisliti, da bi jo prepovedal.
Tako pravi 20. člen vašega temeljnega zakona: Vsa državna oblast izhaja iz ljudstva.
Z drugimi besedami, ljudje so tisti, ki volijo vlado, in ne obratno ...
... Da, tako bi moralo biti.
Da, vendar mislim, da je danes premalo jasnosti o tako nepomembnih stvareh.
Ali pa poteka razprava: "da, ali lahko imamo demokracijo od zgoraj navzdol?
' ... Ne, treba je dobiti demokracijo.
Tisti, ki so na oblasti, nad nami nimajo več moči, kot jo imamo mi sami.
Za to se morate vedno znova boriti.
Demokracije torej ne dobite
zastonj in svobode ne zastonj.
Ko rečemo 75 let človekovih pravic. Vse to je dobro in prav.
To je pravzaprav le katalog ZN, ki smo ga predstavili pred 75 leti, ko smo
10. decembra praznovali obletnico.
Toda razumevanje, da so te pravice pravice, ki nam pripadajo po rojstvu, ker smo
ljudje! To moramo ljudem vrniti v glavo!
V primeru Corone smo videli, da so se politiki obnašali... Včasih
sem moral pomisliti na to, kako sem se kot majhen deček igral z Märklinovo
železnico, kjer sem lahko s transformatorjem poskrbel, da so vlaki
vozili hitreje ali počasneje, in kako danes
ravnajo z našimi državljanskimi svoboščinami.
Vržejo nam košček in rečejo: "Da, končali bomo", določijo datum, ko bo spet začela veljati ustava.
Vendar mora biti ustava ali temeljni zakon skala v valovih in se mora
uporabljati prav v burnih časih.
Uporaba ustave ne more biti odvisna od politike.
O takšnih vprašanjih sploh ne razpravljamo.
To se mi zdi zelo nevarno.
Karl Schmitt je dejal, da je suveren tisti, ki ima na voljo izredno stanje.
Zdaj smo videli, da gre očitno za upravo in vlado.
Od izrednih razmer imajo koristi, zato jih lahko razglasijo.
Ta popolna korupcija zakona pa gre še dlje.
Ko zdaj v Nemčiji vidim, kako si vlada resno prizadeva za izredne razmere in jih
želi razglasiti, da bi sprejela protiustaven proračun, potem nismo
daleč od samovolje, saj je to samovolja.
Seveda se
to vidi v nezadovoljstvu ljudi, javnomnenjske
ankete so v kleti kot še nikoli prej,
vendar imamo to, če vas prav razumem...
Nič se ne zgodi, nič se ne zgodi.
To je norost, saj
potrebuje to protireklamo.
Ali pa se morda že strinjamo, da to ni mogoče.
Kje pa so veliki mediji, ki preprosto postavijo nekaj vprašanj?
Mislim, imamo ljudi, ki so zdaj ... vključno z zveznim kanclerjem, res ne želim žaliti teh
ljudi, to ni moja naloga kot švicarskega državljana, vendar obstajajo resne
obtožbe o korupciji, na primer v zvezi s to zgodbo cum-ex.
A se ne spomni.
Preprosto reče: "Ne spomnim se, in s tem je zadeva razjasnjena.
In vsi jo pogoltnejo.
Da, vendar bi bilo pravilneje reči, da če se ne more spomniti takšnih stvari, potem morda ni prava oseba za zvezni kanclerski položaj.
Morda boste morali vprašati koga drugega.
O tem bi moral razmisliti.
Da. To z veseljem storimo.
Navsezadnje ima podpredsednika in morda je podpredsednik tisto, kar ljudem preprečuje,
da bi ga odstavili.
Toda gospod Zanetti, da bi prišli do rešitve, če se zdaj dejansko ukvarjamo z zlorabo
oblasti na svetovni in tudi na nacionalni ravni, je očitno, da povsod.
Vsi primeri, ki ste jih pravkar našteli, so očitna zloraba moči in popolno pomanjkanje diskurza.
Z drugimi besedami, kot razumem, bi bilo to izhodišče, da bi ljudje ponovno
začeli svobodno razmišljati. Ali sem vas pravilno razumel?
O tem se z njimi pogovorite. Da so mnenja ponovno dovoljena.
Kultura razprave je pomembna in moramo jo ustaviti...
Nobenega mnenja ni mogoče že na začetku izključiti kot moralno obsojanja vrednega.
To ni mogoče.
To morate dovoliti.
Mnenje lahko tudi ovržete.
Toda če bomo to kulturo izgubili, bo naša demokracija šla v vodo.
To moramo preprosto videti.
In pravkar smo imeli takšno stvar.
Zloraba sodstva kot instrumenta moči... To bi moralo povzročiti ogorčenje.
Ko zdaj vidim, da je Michael Ballweg preživel devet mesecev v zaporu,
pa to ni dovolj niti za obtožnico.
Teh Reichsbürgerjev pa ne poznam. Na pol so nori.
Toda v naši državi ste lahko še vedno takšni. V svobodni državi je dovoljeno biti na pol nor.
Ne vem, kaj točno so naredili.
Vendar sta v zaporu že eno leto. Tožba še ni na mizi.
Habeas Corpus Acte je star že nekaj sto let.
In očitno smo z vidika intelektualne zgodovine spet vrnjeni nazaj, saj si lahko država
preprosto vzame vsako pravico zase.
Če so kriminalci, jih je treba kaznovati in obsoditi.
Nič nimam proti temu.
Da, ampak potem jim to dokažite.
Toda ti ljudje... se tudi norčujejo iz vas, s prevračanjem rolerjev in tako naprej.
In tista stara ženska, kako je izstopila iz avtomobila, in tako naprej.
To je zdaj največja nevarnost, ki grozi Nemčiji in prihaja od
teh ljudi. To zdaj pretresa Republiko.
Zato vera v republiko ni daleč.
Da, verjetno je tako.
Zelo lepo povzeto.
Gospod Zanetti, bistvo je, da potrebujemo odprto razpravo.
Potrebujemo kulturo razprave. Pravilno sem vas razumel.
In nagovoril občinstvo: kultura sporov, ki ni preprosto prenesena na odvetnike
in pravnike, temveč se na svojem področju prepirajo na pravni ravni.
In tudi mi, prebivalci, se moramo naučiti ponovno razpravljati o stvareh.
Pravilno sem vas razumel, kajne? To so stari dobri mehanizmi nadzora in ravnovesja.
[Sistem ohranjanja delitve oblasti]. Ravno zaradi delitve oblasti.
Pristojnosti niso le ločene. Obstaja tudi zaviranje moči.
Zato morata občasno paradirati drug z drugim.
To je naloga!
A vrnimo se k družbi Corona.
Najpomembnejši organ odločanja je bil ta znameniti preklop, te konference
o povečanju, ki so jih imeli, ministrske konference s predsedniki vlad.
Z drugimi besedami, gre za organ, ki ni nikjer v osnovnem zakonu predviden.
Odločili so se za izredne razmere.
In potem so sami suvereni, če parafraziramo Karla Schmitta.
To ne more biti prav!
Ne, ne, ne.
Nikakor ne.
Popolnoma sramotno.
Da. Zelo dobro.
Z veseljem bomo upoštevali vaše predloge.
Razdelite jih občinstvu.
Prav tako smo zelo hvaležni vsem odvetnikom, ki se borijo v tej bitki.
Na ravneh, na katerih tega ne moremo storiti, da, ne bi napredoval.
To ni moj svet.
In zelo sem hvaležen, da obstajajo ljudje, kot ste vi, ki si prizadevajo za to.
Vendar sem spoznal, da lahko tudi sam prispevam k tej kulturi razprav,
da o njej razpravljam z ljudmi okoli sebe in jo prenašam naprej.
In zelo se veselim, da bom jutri videla, kako se bo izšlo.
Držimo pesti.
V ta dogodek sem vložil res veliko energije in moči.
Hvala, gospod Zanetti.