Ralf Ludwig je nemški odvetnik in pobudnik Centra za preiskovanje, pojasnjevanje,
pregon in preprečevanje zločinov proti človeštvu zaradi ukrepov korone (ZAAVV).
Na predvečer vložitve skoraj 600 kazenskih ovadb pri zveznem državnem tožilstvu v
Karlsruheju je Ralf Ludwig dal intervju za Kla.TV,
ki prispeva k splošnemu izobraževanju o človekovih pravicah.
Gospod Ludwig, številni nemški zdravniki in sodnik so bili zaradi svojega kritičnega
stališča do ukrepov v zvezi s koronavirusom vpleteni v nemški pravosodni sistem.
Posledice so bile prepoved opravljanja poklica, zaporna kazen in izguba sredstev za preživljanje.
Ali to ne vzbuja dvomov o nemškem sodstvu kot neodvisni državni oblasti?
Da, to je celo več kot dvom. Nemško sodstvo torej zagotovo ni neodvisno.
Prav tako ne sprejema neodvisnih sodb, temveč jih sprejema v skladu s pripovedjo -
pripovedjo, ki je vnaprej določena in ki poteka na vseh družbenih področjih.
Tako sodstvo zdaj ni zunaj družbe,
ampak je del družbe.
V sodstvu, državnem tožilstvu in pravni stroki je ta zgodba o Coroni preprosto prevladala.
Zato so tisti, ki so kritični, kriminalizirani in preganjani.
To včasih rečem tudi na sodišču.
Na sodišču pravim, da se tu kriminalizirajo mnenja, znanstvena mnenja,
metoda zdravljenja, kar je pravzaprav prvotna naloga zdravnika,
da odloči, kaj je prav.
Obstajajo tudi sodniki, ki zdravniku praktično narekujejo, kako naj
na primer izdela potrdilo o maski.
In ja, načeloma lahko rečete le, da si tudi jaz upam dvomiti, da je
pravna država delovala pred koronavirusno krizo.
Toda kriza s koronavirusom je jasno pokazala, da ne deluje in da ni neodvisna.
Da, najlepša hvala za pojasnilo.
Če vas lahko osebno vprašam, kaj odgovori sodnik, ko mu postavite takšno vprašanje?
Ali se sploh odzove nanjo ali je spet prezrta?
Včasih je prezrta.
Zato so sodniki zelo različni. Tudi sodstvo je odraz družbe.
Obstajajo sodniki, s katerimi se zagotovo lahko prepirate.
Nekateri sodniki pravijo: "V bistvu bi rekli enako ali pa bi rekel, da imaš
prav, vendar zakon ali predpisi določajo drugače in
jih moram spoštovati.
Nekateri sodniki tega sploh ne upoštevajo.
Nekateri sodniki mi verjamejo na besedo.
Sodnik v Rostocku, ki je bil res slab, mi je celo rekel, da ne sprejema ...
Nisem si nadel maske, ker je bila zahteva po maski že odpravljena.
Toda res si je želel masko.
In ta sodnik je rekel, da sploh ne priznava, da sem odvetnik.
Tako sem kot odvetnik dejansko zaščiten;
Zaradi dobrih zgodovinskih razlogov sem v Nemčiji v sodni dvorani zaščiten.
Sodnik je nato dejal: "Ne priznavam vam statusa zagovornika
in vas bom po potrebi priprl.
Torej relativno težko. Nekateri sodniki se odzivajo zelo, zelo nervozno.
Tako so začeli ... no, ena sodnica je nenehno dvigovala telefon, ga
držala pri ušesu, ga spet odložila, spet dvignila in tako naprej.
Ves čas se je s telefonom vrtela sem in tja.
Nato prebrskajo po papirjih, sodniki odidejo, nato pa se spet vrnejo.
Zato so že nervozni, ker jim seveda nastavljamo ogledalo.
Nismo edini, vendar jim kritični odvetniki nastavljamo ogledalo.
Če bi stvari uredili v skladu z zakonom, ne bi počeli
tega, kar počnejo.
To pomeni, da si ljudje prizadevajo za skladnost, kot vedno znova poudarjam.
To pomeni, da se morata vaše mišljenje in ravnanje ujemati.
Če temu ni tako, na primer zbolimo.
Sodniki pa preprosto ne ravnajo usklajeno, saj se zavedajo, da delajo narobe, a to vseeno storijo.
Zelo zanimiva točka. Zelo zanimiva točka.
To me pripelje do drugega vprašanja, saj je kriza s Corono jasno pokazala, da so zakonodaja, sodstvo
in policijska oblast očitno zaživeli svoje lastno
življenje, namesto da bi služili prebivalstvu. Da, vso oblast bi morali imeti ljudje.
Kako je lahko prišlo do tega, da sodnik ravna tako, da se zdi, da je
policija, načeloma na vseh področjih, nekje infiltrirana?
Kdo je gonilna sila v ozadju?
Zgolj po vašem osebnem mnenju ? Gonilna sila v ozadju?
Najprej lahko razmeroma trezno povemo, da obstajajo lobisti, interesi, farmacevtska
industrija, orožarska industrija, finančni kompleks.
Gre torej za različne interese, ki seveda močno
vplivajo na politiko in družbo.
Zdaj, na primer v primeru krize zaradi koronavirusov, lahko jasno vidite, da je bila
farmacevtska industrija ena od gonilnih sil.
Seveda pa doživljamo tudi družbene spremembe.
Smo preprosto v digitalni revoluciji.
Družba se neverjetno hitro spreminja in to, kar se dogaja zdaj, je moja razlaga,
vendar jo lahko seveda vsak vidi drugače...
Strinjam se z Vero Birkenbihl. To je kot supermarket.
Ponujam idejo, ki jo lahko delite ali ne.
Vendar menim, da se politika vedno prilagaja
gospodarskemu ravnovesju moči.
Poleg tega imamo zdaj globalna razmerja gospodarske moči,
zato globalno gospodarstvo načeloma ne more dopuščati državnih ovir.
To pomeni, da iščejo tudi načine za odpravo teh državnih ovir.
Eden od načinov za to je politika zdravstvenega varstva.
Kot vidimo, lahko to standardizacijo čudovito dosežemo z zdravstveno politiko.
Nenadoma imamo kodo QR, standardizirano identifikacijsko številko.
S pogodbo SZO o pandemiji se zdaj poskuša
vzpostaviti standardiziran, globalno enoten predpis.
In če bo to šlo skozi, če bo ta pogodba SZO o pandemiji dejansko sprejeta, potem
bomo prvič imeli enoten, globalni standard po vsem svetu, ki se bo uporabljal v
vseh državah, in potem - vemo tudi, kdo stoji za SZO, kako se financira SZO - bo
imela farmacevtska industrija načeloma dejansko svetovno moč posredovanja.
To si morate predstavljati.
Z drugimi besedami, nacionalna država je v tistem trenutku izklopljena.
In to se dogaja, mislim, da je to tisto, kar doživljamo zdaj.
In mi, ki smo na ulici in smo kritični, si vsekakor želimo, da bi bilo drugače.
Globalizacije kot take morda ne moremo ustaviti, lahko pa
seveda ustavimo ali spremenimo način njenega izvajanja.
Z drugimi besedami, demokratično spoznanje tega, kar ste pravkar povedali,
da vsa moč prihaja od ljudi.
Če bo pandemska pogodba SZO prevladala, potem oblast ne bo več izhajala iz ljudstva, potem
se ne bo spraševalo niti predstavnikov ljudstva, ampak bo oblast nenadoma izhajala iz peščice
tistih, ki imajo moč nad tako nedemokratično uzakonjeno organizacijo, kot je SZO, nenadoma
bodo imeli moč, tako rekoč bodo suvereni, saj lahko odločajo tudi o izrednem stanju, kot
je dejal Carl Schmitt.
O izrednih razmerah odloča suveren.
To pomeni, da se je moč popolnoma preusmerila od strukture nacionalnih držav, ki
je bila prej potrebna v kapitalističnem svetu, k globalni politični strukturi moči, ki je ni
mogoče nadzorovati na način, ki ga globalna finančna ali gospodarska
struktura preprosto potrebuje.
To se dogaja prav zdaj. Moja razlaga. Zelo zanimivo.
To lahko zelo dobro razumete. Začeli smo nekje med Corono.
To je tudi tema, ki prevladuje v tem intervjuju.
Prej ste govorili o lobistih iz različnih sektorjev, vključno z orožjem itd.
Že zdaj lahko vidite, da je obsežnejši.
Mislim, da je to globalni problem.
To ni nacionalni problem, ki bi ga lahko omejili na eno samo državo.
Nekje je v tem nekakšna drama.
Pravkar ste dejali, da pogodba SZO, pogodba o pandemiji, če se bo uresničila,
ali lahko gledalcem podate oceno?
Kako to ocenjujete? Ali obstaja možnost, da se prevrne?
Ali pa je ta možnost precej malo verjetna?
Kolikor vem, so trenutno države svetovnega
juga odločno proti.
Zelo kritični so tudi do celotnega vprašanja cepljenja, saj načeloma menim, da
medicinske koristi v svetovnem Jugu niso bile koristi, ampak je bil svetovni Jug
bolj ali manj testni laboratorij.
Sedaj je testni laboratorij prvič po vsem svetu vzpostavljen
s tehnologijo mRNA.
Vendar je še vedno veliko več skepticizma.
Zato je ta skepsa do svetovnih farmacevtskih podjetij v Afriki
seveda veliko večja kot v Evropi.
Afriške države so že nakazale, da se s tem ne bodo strinjale.
Z drugimi besedami, mislim, da ne bo soglasja.
Vendar se moramo zanj tudi boriti.
Zelo zaskrbljujoče se mi zdi, a ne več presenetljivo, da sta se zlasti nemška vlada in morda
tudi nemški parlament pri tem vprašanju tako pripravljena odpovedati lastni
suverenosti in suverenosti Nemčije.
Da, zelo lepo. Najlepša hvala za vaše komentarje. S tem vam lahko zelo dobro uspe.
Da bi ponovno vzpostavili lok napetosti, si oglejmo našo situacijo: Jutri je veliki dan.
Kakšne so po vašem mnenju možnosti za ustrezno obravnavo 599 kazenskih ovadb, vloženih pri
zveznem državnem tožilstvu zaradi kršitev Splošne deklaracije o človekovih pravicah in
7. člena Mednarodnega kazenskega zakonika v zvezi z obveznim cepljenjem zdravstvenega
osebja in pripadnikov nemških oboroženih sil proti koronavirusu?
Kako to ocenjujete?
Če se lahko vrnem k temu, kar sem že povedal: To, kar
se dogaja zdaj, je pravzaprav kulturna vojna med tistimi, ki nasprotujejo Splošni deklaraciji
človekovih pravic, saj je Splošna deklaracija človekovih pravic
splošna deklaracija o individualnih človekovih pravicah.
To je vaša pravica, moja pravica, pravica vseh nas.
Vsak od nas ima od rojstva individualne temeljne pravice.
Na svet torej pridemo kot človeška bitja in, odvisno od tega, kako želite na to gledati,
ali želite na to gledati religiozno, pridemo na svet kot božansko bitje.
In za zdaj smo nedosegljivi.
Prvič, kot ljudje smo na svetu takšni, kot smo, in lahko počnemo, kar želimo.
In seveda živimo skupaj v skupnostih.
To pomeni, da se v skupnostih bolj ali manj strinjamo, da imamo določen
način skupnega življenja.
Pri tej obliki sobivanja se odpoveste določenim svoboščinam, in sicer tistim,
pri katerih omejujete druge ljudi.
To je bolj ali manj dogovor, ki smo ga sklenili.
Vendar pa skupnosti, njenim predstavnikom in vladarjem ne dajete
pravice nad svojim življenjem.
Na primer, pravice do odločanja o svojem zdravju ne odvzamete, ampak je to vaša pravica, ki
jo obdržite zase in je v tej družbeni pogodbi nikomur drugemu ne prepustite,
da bi lahko odločal o njej.
To je za zdaj vaša osebna pravica.
Absolutna pravica posameznika pa je pravica do življenja, da vam nihče ne sme vzeti življenja
in da vam nihče ne sme vzeti zdravja.
Zdaj to poskušamo preoblikovati v kolektivne pravice.
Nenadoma je kolektiv, skupnost, veliko pomembnejši od vas.
Prav to smo zdaj videli pri napravi corona.
Nenadoma se zvezno ustavno sodišče in zvezno upravno sodišče
postavita pokonci in rečeta: "Tehtamo - po eni strani bo umrlo veliko ljudi, po drugi
strani pa jih bo umrlo le nekaj, če jih bomo prisilili ali
obvezali k cepljenju.
Toda oseba, ki umre, na primer jaz ali vi, je oseba, ki ima to individualno pravico.
Država nima pravice posegati v to pravico posameznika.
To seveda ovira globalno politično moč ali globalno prizadevanje za politično moč.
Za to je potrebna skupna moč.
Ne potrebuje, da se kot posameznik borim, ampak v bistvu pravi, da moram v tej
družbi delovati na način, ki se od mene zahteva, na način, ki je tako rekoč najbolj
ekonomsko smiseln, da moram delovati.
Z drugimi besedami, poskus, ki se zdaj dogaja, je, da se te posamezne temeljne pravice
iz Splošne deklaracije človekovih pravic - ki je bila, mimogrede, razglašena
v New Yorku 10. decembra pred 75 leti - slabijo.
Prav to je tisto, o čemer se tukaj razpravlja. To smo doživeli v zadnjih treh letih.
To je boj proti našim osebnim pravicam.
In tisti, ki kršijo naše individualne pravice in dejansko izvajajo napade
na civilno prebivalstvo, zaradi česar ljudje umirajo, utrpijo resno škodo na
zdravju ali so preganjani, saj izgubijo osnovne pravice, kot je pravica
do opravljanja svojega dela, ki jo imamo na medicinskem področju.
Potem je to sankcionirano tudi v okviru mednarodnega kazenskega prava, saj mednarodno kazensko pravo
in Splošna deklaracija o človekovih pravicah trenutno še vedno zagotavljata pravice posameznika.
Proti temu se poskušamo boriti in to je sporočilo,
ki ga želimo poslati, zlasti s to kazensko ovadbo;
Tisti, ki ste v zadnjih treh letih delovali tukaj, ne gre samo za politično stališče,
ne gre samo za mnenje, lahko cepite ali ne, ampak gre za napad na človeštvo kot
tako, in če na to gledate čisto, trezno, pravno, je to to.
Zato so vnaprej vedeli, da bo umrlo določeno število ljudi.
To so vedeli.
Vedeli so, da bo določeno število ljudi zbolelo za hudimi boleznimi.
Miokarditis, perikarditis, tromboza itd. Vse to je bilo znano vnaprej.
Kljub temu so politiki, Bundestag, Bundesrat in zvezni predsednik s podporo zveznega ustavnega
sodišča to cepljenje naredili ne le prostovoljno, ampak so tudi rekli, da je
treba določeno območje cepiti, sicer bodo izgubili službo.
Z drugimi besedami, gre za ciljno usmerjen napad na civilno prebivalstvo.
In to je več kot le interes farmacevtske industrije.
Če se bo to zgodilo in če bomo kot družba to sprejeli, bomo v bistvu sprejeli
kompromis med življenjem posameznika in kolektivnim življenjem.
To se ne sme nikoli zgoditi.
To je osnovno pravilo, ki velja v naši zahodni civilizaciji.
In to je sprememba v naši zahodni civilizaciji.
Torej gre za veliko več kot to.
Če dopustimo, da se ta argument, da smemo ubijati posamezne ljudi, nadaljuje, koga še smemo ubijati?
Kakšne druge misli si lahko zamislimo?
Kdo drug bi lahko bil nevaren za našo skupnost?
Da, omejitev ni več. Točno tako.
In teh meja se ne sme nikoli porušiti, zato ponavljam, da država
ne sme ubijati nedolžnih ljudi.
Država mi ne sme vzeti življenja, ker ji nikoli nisem dal pravice,
da odloča o mojem življenju.
Tega mu nikoli nisem dal. Tega mu niste dali, nihče mu tega ni dal.
Pa vendar so to storili in to trdijo.
Zato zdaj potrebujemo to moč - jutrišnji dan je v bistvu začetek, da
bi to prenesli na prebivalstvo in da bi ljudje spoznali, da ne
gre le za vprašanje, ali je bilo to cepljenje nevarno ali ne.
Gre bolj za vprašanje, ali bo država v prihodnosti lahko odločala o tem, katero življenje ni vredno živeti
za določeno drugo skupino, ne glede na njeno velikost.
Zelo, zelo zanimivo izhodišče.
Z drugimi besedami, odmaknete se od usode posameznika, trpljenja posameznika, smrti
ali stranskega učinka in se osredotočite na dejstvo, da v resnici ni sorazmernosti,
da država ne sme posredovati, da ne sme odločati, koliko ljudi
reši in koliko jih izgubi.
Ali to pravilno razumem? Ne, ne, moramo biti zelo natančni.
To je v tem trenutku zelo pomembno. Ne gre za vprašanje sorazmernosti.
Ni sorazmernosti.
Njihova življenja ne morejo biti ogrožena v nobenem
testu sorazmernosti.
Vaše življenje je veliko vredno, ker vam pripada.
Tega niste predali državi kot sredstvo za razpolaganje.
Država vas ne sme ubiti, tudi če bi z vašim umorom rešila
sto tisoč življenj.
Ne sme, ker mu tega dovoljenja niste dali.
V tem je moč individualnih človekovih pravic.
Evropsko sodišče za človekove pravice je v zvezi s prepovedjo mučenja nekoč reklo naslednje.
To je bilo v Frankfurtu, ko je bankirjevega sina ugrabil Magnus Gäfgen.
Bil je ugrabitelj, prijeli so ga in nato mislili, da je
bankirjev fant še vedno živ.
In potem je namestnik načelnika policije v Frankfurtu rekel Magnusu Gäfgenu:
"Zdaj vam bom priskrbel posebnega policista, ki vam bo prizadejal neverjetne bolečine.
Povzročila vam bo tako hude bolečine, ne da bi jih videli, da česa podobnega v življenju še niste
doživeli. Če mi ne poveste, kje je deček - ker je mislil, da je deček še vedno živ.
Nato je povedal, da so truplo našli tam, kjer je bil deček; Ni bil več živ.
Magnus Gäfgen je proti njej vložil tožbo vse do Evropskega sodišča za človekove pravice.
Evropsko sodišče za človekove pravice je takrat zelo jasno povedalo,
da mučenje ni nikoli dovoljeno.
Nikoli, nikoli, nikoli, nikoli! Teh vrat ne odpiramo.
Mučenje ni dovoljeno. Niti zato, da bi nekomu drugemu rešil življenje.
Nato pa sledi ključni stavek: Niti v primeru izrednih razmer v državi.
Mučenje torej ni dovoljeno niti za preprečevanje izrednih razmer.
Če mučenje ni dovoljeno, nam ni treba govoriti o ubijanju.
Ne, nikakor ne. Najlepša hvala za ponovno razlago.
To pomaga razumeti bistvo problema, ne glede na to, kakšen pristop izberete.
Kaj se bo zgodilo s 599 kazenskimi ovadbami, če se bo izkazalo,
da je generalno državno tožilstvo v stečaju?
Ali je sodni stečaj svetovni problem ali je omejen na Nemčijo?
Mislim, da smo se del tega že dotaknili.
Vendar je za gledalca še vedno zelo zanimivo, da to pojasni.
Zato smo v drugih državah vsekakor priča različnim sodbam in odločitvam.
Vendar ne zdaj z veliko močjo.
Opaziti je, da se druge države, vsaj kar zadeva obdobje koronavirusov,
začenjajo spopadati z razmerami.
V Angliji zdaj poteka postopek proti družbi AstraZeneca.
V Ameriki, v Teksasu, poteka postopek proti družbi Pfizer.
To je v bistvu primer lažnega oglaševanja, saj so trdili,
da učinkovitost ne obstaja.
Vedno smo mešali absolutno in relativno učinkovitost.
Še vedno pa menim, da je sodstvo kot celota podleglo tej pripovedi po vsem
svetu, zlasti pri tem vprašanju.
Zato veliko spremljamo, imamo tudi Mednarodno združenje
odvetnikov za človekove pravice.
Veliko je sodelavcev iz vse Evrope.
Na svetu je veliko, veliko držav.
Mislim, da je zdaj vključenih že 24 ali 25 držav, ki
govorijo o istih problemih.
Zato menim, da sodstvo ni zares neodvisno.
Tega si ne želite, prav nasprotno.
Sodstvo se poskuša narediti bolj odvisno od političnih odločitev, saj
je potem seveda lažje uveljavljati politične odločitve.
Da, zelo zanimivo.
Če se vrnem k kazenskim obtožbam, se strinjamo z vami
v smislu logike. Mislim, da to zelo dobro razumete.
Toda ali naj sodstvo tega preprosto, pravim, ne sprejme, če preprosto reče,
to zavračamo, to se tu ne bo zgodilo, ne bomo sprejeli teh kazenskih obtožb.
Kakšen bi bil vaš naslednji korak? Ali že imate načrte?
Da, da. Najprej gre seveda za izobraževanje prebivalstva.
Zato bo ta kazenska ovadba seveda tudi objavljena, prejeli pa jo bodo tudi kolegi.
S tem se bodo morali ukvarjati tudi številni odvetniki.
Kazenska ovadba je razmeroma preprosta, načeloma zelo preprosta.
Vzamem Mednarodni kazenski zakonik in mu dodam.
To bi moral storiti zvezni generalni državni tožilec.
Če torej zvezni generalni državni tožilec zdaj ne izvaja preiskave, je to v bistvu znak,
da država ne želi ukrepati na tem področju.
To je tudi znak za zunanji svet.
Na celotno zadevo ne moremo gledati zgolj s pravnega vidika, ampak moramo na to gledati politično.
Politični veter se zdaj spreminja.
Tako se politični veter dejansko spreminja.
To vidimo tudi v javnomnenjskih raziskavah v Nemčiji.
Samo še vprašanje časa je, kdaj bo AfD tudi na državnih volitvah prehitela CDU.
Tako se razlika vedno bolj zmanjšuje.
To pomeni, da se nekaj zagotovo dogaja.
Ne glede na to, kaj menite o AfD, lahko vidite, da se stvari v
Nemčiji politično spreminjajo.
Z drugimi besedami, moč stranke, ki jo vsi državni oblastni aparati označujejo
za desničarsko, a se kljub temu vedno bolj krepi, kaže na
družbene spremembe.
In te družbene spremembe so prav tako nujne. To vidimo na primer v Italiji.
V Italiji poteka preiskava
proti nekdanjemu ministru za zdravje.
Z drugimi besedami, ne morem reči, ali bo zvezni generalni državni tožilec
opravil preiskavo ali ne.
Vendar trenutno nimamo zveznega generalnega državnega tožilca.
Sedanji je pred tednom dni postal sodnik zveznega ustavnega sodišča.
Zdaj ima drugi senat.
To pomeni, da je drugi senat tudi politično v vašem žepu, pravim.
Na kratko: gospod Harbarth, ki je iz Bundestaga že prešel neposredno na
ustavno sodišče, sedi v prvem senatu.
Generalni državni tožilec Frank, ki zdaj sedi v drugem senatu, je bil, kot vedno
pravim, Söderjev človek v Berlinu.
In bolj politik kot pravnik. Seveda je odvetnik, vendar bolj politik.
Težava zveznega generalnega državnega tožilstva je v tem, da če ne bo izvedlo preiskave, bo to
odprlo pot Mednarodnemu kazenskemu sodišču.
To pomeni, da mora nemško zvezno državno tožilstvo dobro premisliti,
ali želimo te preiskave domnevnih kaznivih dejanj obdržati v Nemčiji, da bi
jih lahko imeli pod nadzorom.
Ali pa dovolimo, da se ti postopki prenesejo v Haag in da se morda
mednarodno preiskujejo v Haagu, saj
bi na primer afriške države lahko imele interes podpreti te kazenske obtožbe,
zlasti v sedanjem sporu, na primer kot argument proti
tej pogodbi SZO.
In če je podprta, so pravila v Haagu nekoliko drugačna.
Tako bomo imeli več možnosti za zdravljenje.
To pomeni, da mora generalno tožilstvo tudi tu sprejemati politične odločitve.
Prav gotovo si tega ne bodo želeli, tako kot so državna tožilstva v Nemčiji
vedno znova opuščala te postopke.
Toda zlasti ta postopek, ki je bil analiziran z relativno treznimi pravnimi sredstvi in je po
mojem mnenju pravno relativno jasen, da se ga zdaj ne preiskuje naprej, ampak da se dejansko preda
mednarodnim preiskovalcem, to je premislek, ki ga mora opraviti zvezni
minister za pravosodje, ki je nadrejen zveznemu državnemu tožilcu.
To je seveda politična zgodba. To me zelo veseli.
Vendar je razprava o tej temi sama po sebi tako pomembna in obsežna, da verjamem in
sem tudi prepričan, da bo težje uresničiti to spremembo od individualnih pravic
h kolektivnim, ki jo načrtujejo.
Ljudje so preprosto bolj pozorni in pozorneje poslušajo.
Ker se zavedam, da to razume veliko, veliko ljudi.
Ta argument, da država ne sme ubijati nedolžnih ljudi - celo tisti, ki so bili za obvezno
cepljenje, se nenadoma postavijo pred mano in rečejo, ja, ja, bilo jih je le nekaj.
Potem rečem, da, da, nekateri od njih so resnični ljudje.
Pravi ljudje ne smejo umreti zaradi ukrepa, ki ga je sprejela država.
Država tega ne sme storiti. In potem se ljudje vedno bolj umikajo.
Ta argument torej res deluje.
V zasebnem življenju sem vedno vrnil razpravo na to točko:
Država ne sme ubijati nedolžnih ljudi!
Če kdo pride in želi razpravljati o teh stvareh, je ne glede na to, za kaj gre, vedno
vprašanje, ali država ubija nedolžne ljudi.
To lahko uporabite za kar koli. To lahko povežete tudi z vojno.
Tudi zdaj so razmere v Gazi in Izraelu popolnoma enake.
Torej država tudi tam ne sme ubijati nedolžnih ljudi.
Seveda se lahko država brani pred terorističnim napadom.
Seveda pa država ne sme ubijati civilistov in nedolžnih ljudi.
Tudi tu gre za redefinicijo.
Zdaj se vedno trdi, da je to mogoče.
Toda ne, to ni dovoljeno, to ni mogoče.
Ne smete ubijati civilistov. In ne smete napadati ciljev, za katere sumite, da so tam civilisti.
Civilisti so torej po mednarodnem pravu lahko postranska
škoda, ne pa, da greš tja z odprtimi očmi in rečeš,
da se skrivajo za civilisti.
Če se teroristi skrivajo za civilisti, potem kot civilizirana
država ne smem streljati.
Ker ne smem ubijati teh civilistov.
In ko se enkrat zaveste, da država ne sme ubijati nedolžnih ljudi -
ko se tega zaveste v vsaki situaciji, je razprava vedno drugačna.
In lahko ga preizkusite.
Poskusite se pogovoriti s številnimi ljudmi, ki so na primer podpirali cepljenje, ne
glede na vprašanje, ali je to cepljenje zdaj genska terapija, kar je zelo verjetno, ali
so bile, kot sem rekel, vse te zlorabe v postopkih odobritve,
kaj vse je šlo narobe - vedno se vrnite k tej eni točki.
Toda če država uvede obveznost, ali sme po vašem mnenju
ubiti nedolžno osebo?
In ko ljudje začnejo o tem razmišljati, ker posledično pravijo, da lahko
vsaka država odloči, kdo je dejansko nevaren za mojo državo, za kolektiv,
in ga lahko ubijem?
Ne! In takrat postane veliko stvari jasnejših.
Zelo logično in predvsem zelo praktično je, da ga vzamete s seboj.
In zdelo se mi je super, da ste jo ponovno uporabili za različne krize.
Corona je resnično primer tega, kar se dogaja zdaj.
Na svetovni ravni pa imamo še nekaj drugih težav.
Vendar se mi zdi zelo lepo, da ste se resnično dotaknili bistva, te točke,
in rekli, da država ne sme ubijati.
To odnesemo s seboj, to prenašamo vsakemu gledalcu,
ki to od nekod gleda.
Menim, da lahko to utemeljimo.
In to lahko resnično prenesemo na mize rednih obiskovalcev, diskusijske forume
ali kamor koli drugam. Gospod Ludwig, najlepša hvala za intervju. Da, hvala.
Da se vedno borite za to pojasnilo.
Pošiljamo vam veliko moči za jutri, za pomemben dan,
predajo kazenskih obtožnic.
Da, hvala. Hvala tudi vam.