Vuonna 1957 Saksan liittotasavallassa toteutettiin kattava eläkeuudistus.
Tähän vuoteen asti jokainen työntekijä rahoitti oman eläkkeensä maksamalla
eläkemaksuja eläketilille samansuuruisina osuuksina työnantajan kanssa.
Järjestelmän haittapuolena oli kuitenkin se, että se ei kattanut todellisia tarpeita,
koska pääomakate oli liian alhainen.
Jakojärjestelmän käyttöönoton myötä luotiin lopulta erilainen eläkejärjestelmä,
jossa työssäkäyvät kansalaiset rahoittivat eläkeläisten eläkkeet.
Nykyään talousasiantuntijat, kuten ifo-tutkimuslaitoksen johtaja Clemens Fuest, varoittavat, että
järjestelmä ei olisi kestävä, koska vanhempi sukupolvi eläisi nuorten kustannuksella.
Eläketaso voidaan pitää vakaana vain, jos eläkeikää nostetaan.
Mutta se on vain puolet totuudesta:
Eläkkeiden rahoitus olisi edelleen turvattu ilman, että eläkeiän
nostamista koskeva vaatimus toteutuisi.
Sen jälkeen kun sukupolvien välinen sopimus otettiin käyttöön, valtio on kavaltanut
ja käyttänyt yli 900 miljardia euroa eläkerahastosta muihin kuin vakuutusetuuksiin.
Sen sijaan, että he myöntäisivät koko asian ja varmistaisivat tasapainon, he mieluummin lietsovat nuorten ja vanhojen välistä ristiriitaa ja lykkäävät häpeilemättä eläkkeelle siirtymispäivää.