1957-ben a Német Szövetségi Köztársaságban átfogó nyugdíjreformot hajtottak végre.
Az idei évig minden munkavállaló úgy finanszírozta saját nyugdíját, hogy a
munkáltatóval egyenlő arányban befizetett járulékokat egy nyugdíjszámlára.
A rendszer hátránya azonban az volt, hogy nem fedezte a tényleges szükségleteket,
mivel a tőkefedezet túl alacsony volt.
A felosztó-kirovó rendszer bevezetésével végül egy másfajta nyugdíjrendszer jött
létre, amelyben a dolgozó polgároknak kellett finanszírozniuk a nyugdíjasok nyugdíját.
Ma már olyan gazdasági szakértők, mint Clemens Fuest, az ifo gazdaságkutató intézet vezetője, arra figyelmeztetnek,
hogy a rendszer nem lenne fenntartható, mert az idősebb generáció a fiatalok kárára élne.
A nyugdíjak szintjét csak akkor lehet stabilan tartani, ha a nyugdíjkorhatárt emelik.
De ez csak az igazság fele:
A nyugdíjak finanszírozása a nyugdíjkorhatár emelésére vonatkozó követelés
végrehajtása nélkül is biztosított lenne.
A generációk közötti szerződés bevezetése óta az állam több mint 900 milliárd
eurót sikkasztott és sikkasztott el a nyugdíjalapból nem biztosítási célú juttatásokra.
Ahelyett, hogy beismernék az egészet és biztosítanák az egyensúlyt, inkább szítják a fiatalok és idősek közötti konfliktust, és szemérmetlenül kitolják a nyugdíjba vonulás időpontját.