1957 m. Vokietijos Federacinėje Respublikoje buvo įvykdyta išsami pensijų reforma.
Iki šių metų kiekvienas darbuotojas pats finansavo savo pensiją, mokėdamas
įmokas į pensijų sąskaitą lygiomis dalimis su darbdaviu.
Tačiau sistemos trūkumas buvo tas, kad ji nepadengė faktinių poreikių,
nes kapitalo padengimas buvo per mažas.
Įvedus einamojo finansavimo sistemą, pagaliau buvo sukurta kitokia pensijų
sistema, pagal kurią dirbantys piliečiai turėjo finansuoti pensininkų pensijas.
Šiandien ekonomikos ekspertai, pavyzdžiui, Ifo ekonominių tyrimų instituto vadovas Clemensas Fuestas,
įspėja, kad ši sistema nebūtų tvari, nes vyresnioji karta gyventų jaunosios sąskaita.
Pensijų dydis gali išlikti stabilus tik tuo atveju, jei bus padidintas pensinis amžius.
Tačiau tai tik pusė tiesos:
Pensijų finansavimas būtų užtikrintas ir neįgyvendinus
reikalavimo didinti pensinį amžių.
Nuo to laiko, kai buvo įvesta kartų sutartis, valstybė iš pensijų fondo
pasisavino ir iššvaistė daugiau kaip 900 mlrd. eurų ne draudimo išmokoms.
Užuot pripažinusios šią problemą ir užtikrinusios pusiausvyrą, jos mieliau kursto jaunų ir senų žmonių konfliktą ir nesivaržydamos nukelia išėjimo į pensiją datą.