1957. gadā Vācijas Federatīvajā Republikā tika veikta visaptveroša pensiju reforma.
Līdz šim gadam katrs darbinieks pats finansēja savu pensiju, veicot
iemaksas pensiju kontā vienādās daļās ar darba devēju.
Tomēr sistēmas trūkums bija tas, ka tā nesedza faktiskās vajadzības,
jo kapitāla segums bija pārāk zems.
Ieviešot izmaksu paaudžu solidaritātes sistēmu, beidzot tika izveidota atšķirīga pensiju
sistēma, saskaņā ar kuru strādājošiem iedzīvotājiem bija jāfinansē pensionāru pensijas.
Šobrīd ekonomikas eksperti, piemēram, Klemenss Fuests (Clemens Fuest), Ifo Ekonomikas pētījumu institūta vadītājs,
brīdina, ka šī sistēma nebūtu ilgtspējīga, jo vecākā paaudze dzīvotu uz jauno rēķina.
Pensiju līmeni var saglabāt stabilu tikai tad, ja tiek paaugstināts pensionēšanās vecums.
Taču tā ir tikai puse patiesības:
Pensiju finansējums joprojām būtu drošs, ja netiktu īstenota prasība
paaugstināt pensionēšanās vecumu.
Kopš starppaaudžu līguma ieviešanas valsts ir piesavinājusies un piesavinājusies
vairāk nekā 900 miljardus eiro no pensiju fonda ar apdrošināšanu nesaistītiem pabalstiem.
Tā vietā, lai to atzītu un nodrošinātu līdzsvaru, viņi dod priekšroku jauniešu un vecāka gadagājuma cilvēku konflikta kurināšanai un nekaunīgi novilcina pensionēšanās termiņu.