460 plašsaziņas līdzekļu uzņēmumi no 57 valstīm, kas apvienojušies, lai nedrukātu cilvēkus,
kuri noliedz, ka CO2 izraisa klimata sasilšanu.
Dati, kas tur bija, citiem vārdiem sakot, bija dzēsti dati no mērīšanas
stacijām, kuras neatbilda prasībām.
Zinātnieki, kuri tāpēc ir iebilduši, ka tie nav publicēti.
Tātad patiesībā runa ir par pasaules valdības izveidi ar birokrātiju, kas galu galā ir
atkarīga no globālajiem finansētājiem.
Tas ir viens no mērķiem.
Un iedzīvotāju skaita samazināšana ir Rokfellera fonda deklarētais mērķis.
Es pieņemu, ka, ja šīs teorijas nostiprināsies, tas faktiski novedīs
pie sabiedrības sabrukuma.
Un es ticu, jo esmu optimists, ka mēs esam uz izrāviena sliekšņa.
Dr. Helmuts Botigers (Helmut Böttiger), dzimis 1940. gadā Berlīnē, atraitnis, divu bērnu tēvs.
Pēc dienesta armijā Helmuts Bēthigers studēja salīdzinošās reliģiju studijas un teoloģiju.
1969. gadā viņš turpināja studēt pedagoģiju,
1973. gadā - socioloģiju, bet 1975. gadā ieguva doktora grādu.
No 1970. gada Dr. Böttiger strādāja par skolotāju
vispārizglītojošajā skolā, kuru viņš pameta 1973. gadā, lai strādātu par
asistentu ekonomikas jomā PH Bīlefeldē.
Pēc 1980. gada viņš kļuva par neatkarīgu izdevniecību direktoru un 15 grāmatu, kā
arī daudzu eseju un avīžu rakstu autoru.
2015. gadā Dr. Böttiger uzstājās pirmajā pretcenzūras konferencē
Šveicē par tēmu "Klimata pārmaiņas
- pārliecība vai politiska mahinācija?".
Starp viņa publicētajām grāmatām ir
Klimata pārmaiņas - pārliecība vai politiska mahinācija?, Mūslaiku lielākās politiskās kļūdas, Agenda 2030: kompass
uz pasauli, kurā ir vērts dzīvot?, Nākotnes enerģija:
kodolenerģija, fosilā enerģija vai atjaunojamā enerģija?, Jaunas enerģijas tehnoloģijas nākotnei:
Ceļā uz jaunu civilizāciju, Kas ir ieinteresēts nepietiekamā enerģijā?
Zemāk skatiet interviju ar Dr. Böttiger par viņa grāmatu, kas tiks publicēta 2023. gadā:
Kas ir ieinteresēts nepietiekamā enerģijā?
Laipni lūdzam Kla.TV,
Dr. Böttiger.
2021. gadā jūs jau bijāt kopā ar mums.
Šodien mēs turpinām.
Jūs esat uzrakstījis vēl vienu jaunu grāmatu. Citiem vārdiem sakot, kam ir interese par nepietiekamu enerģiju?
Jā.
Laipni lūdzam.
Paldies.
Tēmas par enerģijas trūkumu, globālo sasilšanu un CO2 izraisītajām klimata pārmaiņām
ir nepārtraukti aktuālas gan politikā, gan plašsaziņas līdzekļos.
Kopš 2021. gada mēs Vācijā pat maksājam CO2 nodokli, kas tagad, 2024. gadā, ir ievērojami palielināts.
Un es vēlētos sākt ar pirmo jautājumu:
Kas, jūsuprāt, ir šīs CO2 izraisītās klimata
pārmaiņas?
Vai arī: cik zinātniska, jūsuprāt, ir šī tēze?
Mediji un politiķi vienmēr apgalvo, ka tas ir zinātniski pierādīts,
taču 44 000 zinātnieku ASV apgalvo, ka tas nav zinātniski
pierādīts.
Un ir arī... Nesen
vēl 1600 speciālistu paziņoja, ka nav pierādījumu tam, ka
CO2 izraisa klimata sasilšanu.
Un ir ļoti pārsteidzoši, ka tas joprojām tiek apgalvots visur.
Piemēram, arī Nobela prēmijas laureāts Pols Krūtens (Paul Crutzen) ir teicis, ka
gaisā jau ir tik daudz CO2, ka CO2 pieaugums vairs nevar ietekmēt klimatu!
Tāpēc es domāju, ka zinātniskais aspekts vienkārši vairs nav patiess.
Es varu nedaudz pastāstīt par saturu.
Dzīve uz Zemes ir atkarīga no oglekļa un galvenokārt no saules enerģijas.
Sākotnēji mūsu gaisā bija 92% CO2,
tāpat kā Venerā, bet
tagad 92% ir samazinājušies līdz 0,04%. Tas nozīmē:
Uz 10 000 gaisa molekulu ir četras CO2 molekulas.
Savukārt CO2 ir elements, ko augi izmanto, lai pabarotu sevi un dzīvniekus.
Tās noārda CO2 un izdala skābekli, t.i., O2, un bez šī
skābekļa mēs nevarētu dzīvot.
Sākotnēji tā atmosfērā vispār nepastāvēja.
Pirms aptuveni 3 miljardiem gadu zilaļģes sāka šķelt
CO2 un piesārņoja gaisu ar O2, t.i., skābekli.
Pa to laiku viss šis CO2 ir pazudis no gaisa, un lielākā
daļa no tā ir nonākusi saskarē ar ūdeni jūrā, no kura ir izveidojies
kaļķis.
Kaļķis ir svarīgs dzīvnieku un cilvēku skeletiem.
Un ļoti svarīgi ir tas, ka, ja CO2 saturs atmosfērā samazināsies zem 400
ppm, t.i., zem 0,02 ppm, t.i., atkal uz pusi, tad dzīvība uz Zemes beigsies,
jo augi nevar pastāvēt bez CO2.
Jums ir jāiztēlojas: Lai iegūtu vienu oglekļa molekulu, augam
jāfiltrē 10 000 gaisa molekulu.
Un, ja tie samazināsies līdz diviem - tātad pie 10 000 viņa saņems četrus,
un, ja tie samazināsies līdz diviem, ja viņa saņems tikai divus, tad viņa vairs nespēs to pārvaldīt.
Bija arī laiks, kad ap 1800 un nedaudz vēlāk atmosfērā
bija 600 ppm, t.i., 0,06 daļas.
Šodien mums ir četri. Otra daļa, šķiet, ir vēl svarīgāka:
Jūras ūdenī ir 60 reižu vairāk CO2 nekā visā atmosfērā.
60 reizes vairāk!
Otrais aspekts ir tas, ka ūdens var uzkrāt vairāk CO2, kad tas ir auksts, nekā tad, kad tas ir silts.
1 Litri aukstā ūdenī var būt 3,4 g Uzglabāt CO2.
Kad tas uzsilst līdz 20°C, tajā var uzglabāt tikai uz pusi mazāk.
Tāpēc var pieņemt, ka tas ir otrādi, nekā parasti tiek apgalvots.
Vispirms kļūst siltāks, un tad palielinās CO2 saturs atmosfērā.
Un šīs lietas netiek ņemtas vērā, jo visā diskusijā tiek salīdzināts tikai CO2
pieaugums un siltuma pieaugums, un tas ir balstīts
uz modeļu aprēķiniem, kurus arī nav iespējams pārbaudīt.
No tā var secināt, ka CO2 un sasilšana palielinās vienlaicīgi.
Un viss... Šādi
modeļi var kaut ko izskaidrot, bet tie neko nevar pierādīt.
Viens piemērs: Ja stārķu atgriešanos salīdzinātu ar dzimstības rādītājiem
viduslaikos, būtu iespējams pierādīt, ka stārķis atnes bērnus.
Un šādas analoģijas ir vienkārši muļķības.
Klauzers, 2022. gada Nobela prēmijas fizikā laureāts, ir nosaucis CO2 klimata pārmaiņas
par šokējošu žurnālistisku pseidozinātni.
Ārkārtīgi spēcīgs termins - šokējoša žurnālistikas pseidozinātne.
Vai jūs domājat, ka tas ir precīzs?
Tas ir diezgan īss kopsavilkums.
Es jau iepriekš minēju, ka daudzi zinātnieki patiesībā ir pret to.
Tagad ir 1600 jaunu speciālistu, kuri nepiekrīt,
un 44 000. Tabula ir atrodama internetā, un tā ir citēta grāmatā, kurā ir arī šis jautājums.
Bet tie nav minēti.
Jā, tas ved mūs pie mana nākamā jautājuma:
Šobrīd ir ļoti daudz zinātnieku, kas ir apvienojušies, lai ļoti skaidri iebilstu
pret šo tēzi, tomēr tā joprojām ir pastāvīga
tēma plašsaziņas līdzekļos.
Kāda, jūsuprāt, ir mediju loma visā šajā lietā, šajā disertācijā?
Nosauksim to par tēzi.
Jā, ir ļoti interesanti, ka šie mediji ir organizējušies.
Pastāv organizācija Covering Climate Now.
Tie ir 460 žurnālisti, 460 plašsaziņas līdzekļu grupas no 57 valstīm, kas apvienojušas spēkus, lai pārtrauktu
drukāt cilvēkus, kuri noliedz, ka CO2 izraisa klimata sasilšanu.
Jums tas ir jāiztēlojas.
Plašsaziņas līdzekļiem un žurnālistiem ir jābūt ieinteresētiem to izlemt.
Par to ir liela interese.
460 mediju karteļi no 57 valstīm. Tas ir traks skaitlis.
Tātad mēs runājam par karteļiem. Mēs nerunājam par atsevišķiem plašsaziņas līdzekļiem, bet gan par karteļiem.
Tas ir patiešām traki.
2009. gadā pirms 15. klimata pārmaiņu konferences notika hakeru uzbrukums.
Tika publiskots ļoti, ļoti liels skaits e-pasta vēstuļu, kas kļuva publiski pieejami, un tajos, tā sakot,
tika parādīts, ka visi šie dati dažos gadījumos bija lielā mērā iegūti no citiem avotiem.
Tāpēc viņi vienkārši likvidēja mērīšanas stacijas, kas varēja kaut ko parādīt:
nav CO2 izraisītu klimata pārmaiņu.
Kā reaģēja plašsaziņas līdzekļi?
Vai tas tika pieņemts?
Tas tā bija, tika teikts, ka šie uzlauztie dati nāca no Klimata pētniecības vienības Austrumanglijas Universitātē
Tā bija IPCC komiteja.
pasaules organizācijas kopienā, kas ir klimata pārmaiņu pamatā.
Un direktors Fils Džonsons ir atzinis, ka šie dati patiešām
ir iegūti no institūta.
Tomēr es personīgi to nevaru pierādīt, es drīzāk ticu, ka tie bija darbinieki ar sirdsapziņu,
kuri vēlējās cīnīties pret meliem.
Tā kā Džonsons to atzina, nācās atkāpties arī de Bēram, kurš vadīja
5. klimata konferenci, šķiet, tā bija 1971. gadā.
Par to īsumā ziņoja plašsaziņas līdzekļi, un tas izraisīja 5. klimata konferences izgāšanos.
Taču pēc neilga laika tas pilnībā pazuda no mediju diskusijām, un turpinājās
vecais apgalvojums, ka CO2 sasilda klimatu.
Tur bija teikts, ka dati no neatbilstošām mērīšanas stacijām tika
dzēsti, ka zinātnieki, kuri iebilda, netika publicēti.
Tieši tā raksta vadošie plašsaziņas līdzekļi: Ne šo, to nav atļauts izdrukāt!
Un tas, protams, bija īsts piedzīvojums.
Kā jūs tikko minējāt, šī teorija par to, ka CO2 izraisa klimata pārmaiņas, pastāv
jau ilgu laiku.
Es gribētu apskatīt šo stāstu.
Kā vispār radās šī tēze un kas to padara tik ticamu?
Viss sākās ar Arrēniusu, kurš 1885. gadā
cerēja, ka CO2 sasildīs klimatu, ņemot vērā gaidāmo ledus laikmetu.
Tolaik tika uzskatīts, ka atkal iestāsies ledus laikmets.
Un Arrēniuss teica, ka CO2 var darboties kā gāzes jumts, lai tā apakšdaļā paliktu siltāks un
mēs nesasaltu, kā tas notika ledus laikmeta laikā.
Arrēniusa tēzi 1909. gadā atspēkoja fiziķis Vuds (tā bija viņa uzvārds).
Taču vēlāk inženieris Kallendārs atklāja (viņš veica privātos mērījumus),
ka tā lēnām kļūst siltāka.
No 1880. līdz 20. gadsimta 20. gadiem tas bija aptuveni 0,3 grādi.
Viņš to skaidro ar industrializēto sabiedrību.
Viens no cilvēkiem, kas to pamanīja, bija vācietis Hermanis Flohns, kurš strādāja
Luftwaffe.
1941. gadā viņš uzrakstīja rakstu: Cilvēka kā klimata faktora spēja.
Un šo Flohnu pēc tam apciemoja un godināja IPCC - tolaik viņš bija ļoti jauns -, un IPCC
turpināja viņu pārstāvēt ar savām tēzēm.
Tad, protams, to atbalstīja no visām pusēm.
Rokfellers atbalstīja šo līniju
arī 1952. gadā, taču tam bija maza ietekme.
Tad parādījās kāds okeāna pētnieks (tagad nevaru atcerēties vārdu), kurš bažījās,
ka, ja kļūs siltāks, okeāns varētu neuzsūkt tik daudz CO2 kā agrāk.
Viņš uzrakstīja vēstuli ASV prezidentam Džonsonam un norādīja, ka pastāv bažas.
Džonsona padomnieks bija kāds Lorencs Rokfellers, kurš pēc tam uzrakstīja Džonsonam
runu, kurā uzsvēra, ka globālās sasilšanas un radioaktivitātes gaisā dēļ pirmām
kārtām ir jācenšas aizsargāt vidi - globālā sasilšana ir jānovērš.
Sabiedrība uz to tikpat kā nereaģēja, taču viņa pēctecis Ričards Niksons,
arī ASV prezidents, to uztvēra.
Niksonam bija divi iemesli, kādēļ viņš to uzsāka.
Pirmais iemesls bija tas, ka Niksons savā inaugurācijas runā 1969. gadā teica, ka galvenais jautājums ir
vides aizsardzība saistībā ar klimatu un atmosfēru.
Tas bija 1969. gadā.
Tā rezultātā 1969. gada decembrī NATO izveidoja arī jaunu pārvaldes iestādi, precīzi neatceros, kā tā saucās.
Taču Niksonam bija divi iemesli risināt šo klimata
vai vides jautājumu.
Pirmais iemesls bija tas, ka universitātēs dominēja 68. gada
sacelšanās, ko izraisīja Vjetnamas karš.
Un tas bija par uzmanības novirzīšanu no šīs tēmas uz citu.
Jaunā propagandētā tēma bija vides aizsardzība.
Tāpēc Niksons 1970. gadā ierosināja Zemes dienu.
Zemes diena.
Plašsaziņas līdzekļos tas tika plaši
atspoguļots, un laikraksts New York Times - raksts tika publicēts novembrī - skaidri parādīja,
ka šo kustību faktiski varēja pārorientēt uz universitātēm.
Tika skaidri norādīts, ka tas ir mērķis.
Tas bija laikrakstā New York Times, kas par to arī uzslavēja Zemes dienu. Taču galvenais
mērķis patiesībā bija cits Niksona darbs, un tas, iespējams,
ir daudz svarīgāks.
1969. gadā ASV beidzās zelta krājumi.
Un zelts kalpoja, lai segtu dolāru, dolāra vērtību.
Un tagad viņiem vairs nebija zelta.
Tāpēc Niksons atcēla zelta nodrošinājumu.
Dolāra zelta nodrošinājums.
Un kas ieņēma tās vietu?
Kisindžers to bija sagatavojis.
Tās vietu ieņēma naftas cena.
Tagad ir veikti šādi pasākumi.
Jom Kipura kara laikā 1973. gadā naftas cena četrkāršojās.
To esot pieprasījuši naftas šeihi.
Taču tā nebija taisnība.
Pēc tam 2001. gadā Saūda Arābijas naftas šeihs kādā ASV žurnālā sacīja, ka mūs piespieda Kisindžers
un toreizējais ASV finanšu ministrs.
Mērķis bija vienoties par naftas cenu un, tā kā sarunas bija tikai par naftu, arī par dolāru.
Tas tika nolemts tajā laikā.
Arī naftas šeihi tika pierunāti piedalīties.
Un viņus iesaistīties šajā procesā pamudināja naftas cenu kāpums.
Tādējādi dolārs tika nodrošināts, tā sakot, ar naftas cenu.
Bet notika tā:
Kopš tā laika ir atklāti jauni naftas un gāzes avoti, kas izraisīja cenu kritumu.
Un ja OPEC būtu iesaistījusies, lai ierobežotu naftas un gāzes ieguvi, lai naftas un gāzes cena paliktu
pietiekami augsta un saglabātu dolāra vērtību.
Bet tad kļuva tik slikti, ka vairs nevarēja to darīt.
Un tad viņi nāca klajā ar ideju par globālo sasilšanu.
Un es gribētu īsi paskaidrot, ka naftas rūpniecība (arī) tur bija tik koncentrēta. Tam ir iemesls.
1880. gadā notika liela sacensība starp Rotšildiem un Emanuelu Nobelu.
Tas bija Nobela radinieks, kurš pēc tam saņēma Nobela prēmiju.
Viņš bija naftas magnāts.
Nafta galvenokārt atradās Krievijā, austrumos.
Rietumos naftu kontrolēja Rokfellers un citi.
Un konkurence bija liela.
Un tad 1882. gadā Rokfellers, Deivids Rokfellers, ASV tikās ar Rotšīldu un vienojās,
ka nekas tāds vairs nedrīkst atkārtoties.
Un kopš tā laika korporācijas, globālās korporācijas, ir strādājušas kopā.
Tas bija arī priekšnoteikums, lai īstenotu naftas cenu kontroli.
Taču, tā kā dabasgāzes un naftas pārprodukcija pazemināja cenas tiktāl, ka pat OPEC vairs nespēja
mīkstināt šo triecienu, ap 1980. gadu un vēl pirms tam 1972. gadā sākās jauna problēma.
Un tā bija šī grāmata "Izaugsmes robežas", kas tika izplatīta visur pasaulē.
Tā tika uzrakstīta Rokfellera, nevis Rokfellera fonda, kas piešķīra naudu,
vārdā, bet gan Romas kluba vārdā.
Romas klubs tika dibināts
1968. gadā Deividam Rokfelleram piederošajā Villa Pelagio
pie Krūmera ezera, kopā ar
Aleksandru Kingu un citiem.
Viņi bija dibinājuši Romas klubu.
Romas klubs 1972. gadā publicēja grāmatu "Izaugsmes ierobežojumi".
Un šajā grāmatā bija teikts, ka izejvielas - jo īpaši nafta un gāze -, kā arī citas izejvielas
kļūst nepietiekamas, tāpēc tās ir jāierobežo.
Tātad tas bija jau iepriekš.
Un, tā kā šis trūkums kļuva arvien neiespējamāks, jo tika atklāti jauni
gāzes un naftas atradumi, atkal tika aktualizēts klimata jautājums.
Tas bija
ap 1980. gadu, kad tas kļuva publiski pieejams.
Un tur ir skaists Hābera, profesora Hābera, citāts no "Bild der Wissenschaft".
Tolaik viņš bija tas, kurš patiešām aktualizēja šo, tā sakot, transformācijas procesu, kā tikt galā
ar trūkumu un arī ar auksto klimatu - līdz 1974. gadam bija gaidāms, ka iestāsies ledus laikmets.
CIP joprojām ir... ir CIP pētījums... Grāmatā
ir iespiesti dažādi pētījumi.
Tā nav no CIP, tā ir grāmata, viņi to drukā.
Vēl 1974. gadā viņi apgalvoja, ka tuvojas jauns ledus laikmets.
Pēc tam tas tika samazināts, un no
1980. gada ledus laikmets tika aizmirsts.
Un tur ir skaists Hābera, profesora Hābera, profesora Heinca Hābera vārds.
Viņš publicēja "Bild der Wissenschaft" un 1979. gada 6. decembrī, t.i., pirms
1980. gada, pārraidīja raidījumu ARD.
Un es vēlos to nolasīt:
Šodien klimatologi ir vienisprātis, ka dabisko globālā klimata svārstību
ritmu, kas ir vērsts uz aukstumu, nākamā gadsimta sākumā nomainīs cilvēka
izraisīta mūsu planētas sasilšana.
Prognozes par šo apdraudējumu ir diezgan satraucošas.
Tāpēc, ja mūsu kodolenerģijas pretinieki vēlas atgriezties pie akmeņoglēm,
viņi nedarīs labu mūsu mazbērniem.
Viņi noteikti būtu ļoti priecīgi apmainīt mūsu rūpes par atomelektrostacijām
pret viņu bažām par klimatu.
Šo sižetu tajā laikā pārraidīja visas ARD stacijas.
Un tās bija pārmaiņas, kas, tā sakot, Vācijā popularizēja globālo sasilšanu.
Un, kā jau minēju, fons - dolāra riska ierobežošana.
Jūs jau minējāt, ka visa šī enerģija
faktiski ir bijusi milzīgs jautājums kopš 70. gadiem.
Pēdējā intervijā mēs runājām arī par enerģijas trūkumu.
Mēs arī dzīvojam laikā, kad pieprasījums pēc enerģijas arvien pieaug.
Vienā no savām grāmatām jūs pieminējāt skaitļus:
Proti, 1945. gadā mums bija aptuveni seši miljoni barelu naftas dienā,
bet tagad mēs patērējam
gandrīz 90 miljonus barelu naftas dienā.
Enerģijas patēriņš ir ārkārtīgi liels.
Enerģijai ir no kaut kurienes jānāk.
Taču jau kopš 20. gadsimta 70. gadiem mums tiek stāstīts, ka enerģijas kļūst arvien mazāk, ka enerģijas kļūst arvien mazāk.
Bet tā nav taisnība.
Tāpēc šķiet, ka enerģijas ir pietiekami daudz.
Un jūsu grāmatā ir ļoti aizraujoša nodaļa ar nosaukumu: Kam
patiesībā traucē pārāk liels enerģijas daudzums?
Atļaujiet man atgriezties pie jautājuma par to, kāpēc enerģija ne vienmēr ir deficīts.
Un es jau sākumā teicu, ka lielākā daļa CO2 ir pazudusi jūrā
un, tā sakot, nogrimusi kaļķī.
Jā.
Un tur, kopā ar zivju kauliem un tā tālāk, tas kļūst par kaļķakmens kalniem.
Un tektonika ir izcēlusies virs zemes virsas kaļķakmens kalnus - Alpus, Juru.
Jā.
Taču
tas arī aizveda viņus tālāk, atpakaļ uz zemi.
Kad kaļķis nonāk magmā - augstā spiedienā un augstā temperatūrā -, tas izšķīst.
Un 2004. gadā Indiānā pētnieku grupa, kuru vadīja, šķiet, Skots, pakļāva
kaļķus ar magmas sastāvdaļām, t.i., galvenokārt
ar dzelzi, šādām temperatūrām un spiedienam.
Un kāds bija rezultāts?
Izdalījās ogļūdeņraži.
Un tas nozīmē, ka ogļūdeņraži, kas nāk no zemes, ne tikai urbti, bet
arī izplūst cauri, kā to savā grāmatā
diezgan labi aprakstījis
Tomass Golds (Thomas Gold), kur visur,
pat caur ūdeni, tie izlec ārā, tie burbuļo ārā.
Un tur, kur tas nenotiek, uzkrājas nogulsnes.
Ja virsma ir pārāk blīva.
Pēc tam tās tiek arī atkārtoti uzpildītas.
Tas nozīmē, ka, izsūknējot naftu vai gāzi, tā tiek
papildināta no apakšas.
Tādējādi tie atkal piepildās.
Tas nozīmē, ka trūkums ne vienmēr ir reāls;
Mums nav patēriņa, bet gan lietošanas, kas pārvēršas ciklā.
Ja tā nebūtu, tad šis CO2 nesekotu, tad uz Zemes vairs nebūtu
nekādas dzīvības.
Jo tad mums vairs nebūtu šo 0,04%.
Un tas ir ļoti svarīgi, to
ir svarīgi paturēt prātā.
Un tagad jautājums: kas ir ieinteresēts augstā naftas cenā? patiesībā
ir ļoti acīmredzams.
Ja enerģija kļūst nepietiekama, varat ražot mazāk.
Un, ja tirgū piedāvājat mazāk, jūs varat labāk izspiest cilvēku naudu, izmantojot cenas.
Īpaši koncentrētās rūpniecības zonās.
Automašīna, kas vēl.
Un tas patiesībā ir tās motīvs.
Tomēr tas nozīmē, ka mums ir salīdzinoši ļoti koncentrēta ekonomika.
Kas to padara ļoti koncentrētu?
Mums ir daudz korporāciju utt.
Patiesais koncentrators ir finanšu sektors.
Jo arī lielās bankas pieder naftas uzņēmumiem.
Jā, tas ir ļoti aizraujoši.
Es vēlos uzreiz uzdot jautājumu.
Iespējams, uz daļu no šī jautājuma jūs jau atbildējāt, bet es tomēr
vēlētos to vēlreiz iztirzāt.
Kāds, jūsuprāt, ir šīs kampaņas mērķis, ka CO2 sasilda klimatu un ka mēs
saskaramies ar enerģijas trūkumu?
Kā jūs domājat, kādi citi motīvi tam ir pamatā?
Jā, mēs sakām, ka priekšnoteikums ir tas, ka augstākas cenas ir palielinājušas
koncentrāciju, īpaši finanšu sektorā.
Un lielie finansisti, es viņus vienmēr saucu par triljonieriem, t.i., Rokfelleri, Rotšildi.
Jums nav atļauts nosaukt Rotšildus, jo tad jūs kļūstat antisemīts.
Taču ir arī citi, kuriem ir trīs līmeņu koncepcija.
Pirmais ir kontrolēt ekonomiku, izmantojot finanses.
Lielā mērā viņi to jau dara.
Taču viņi vēlas panākt dominanci pasaulē, t.i., izveidot birokrātiju savās rokās, kas, tā sakot, veidotu pasaules politiku.
Un klimata, vides un jo īpaši klimata jautājumus nevar atrisināt vienā valstī, tiem
ir nepieciešama starptautiska organizācija.
Rokfellers par to runāja jau 1952. gadā, sakot, ka mums ir jābūt starptautiskām
valdībām, citādi mēs nevarēsim risināt vides jautājumus.
Citiem vārdiem sakot - tas ir publicēts - jūs atradīsiet citātu grāmatā.
Tātad patiesībā runa ir par pasaules valdības izveidi ar birokrātiju, kas galu galā ir
atkarīga no globālajiem finansētājiem.
Tas ir viens no mērķiem.
Vēl viens mērķis, un tas ir bijis Rokfellera mērķis kopš 1952.
gada: Uz zemes ir pārāk daudz cilvēku.
Ir arī Kisindžera 1974. gada pētījums. Tas ir tā sauktais Kisindžera ziņojums.
Tajā teikts, ka tas attiecas tikai uz 13 blīvi apdzīvotām un mazattīstītām valstīm.
Un šajā slepenajā ziņojumā, kas bija slepens līdz 90. gadiem, bet pēc tam
tika atklāts, daži cilvēki to atklāja.
Ziņojumā teikts, ka 13 valstīs ar lielu iedzīvotāju skaitu ir
jānodrošina, lai iedzīvotāju skaits samazinātos vai nepieaugtu.
Kāpēc?
Ja iedzīvotāju skaita pieaugums notiek saskaņā ar plānu, valdības var būt vairāk uzticīgas
savām interesēm nekā mūsu interesēm.
Un mēs esam ieinteresēti šajās valstīs.
Kāpēc?
Jo mums ir nepieciešamas izejvielas.
Kad šīs valstis attīstās, tās pašas patērē izejvielas.
Tāpēc mums ir jānodrošina, lai iedzīvotāju skaits un izejvielu daudzums būtu neliels.
Tas, protams, ir ļoti dramatisks stāsts.
Šodien tas vairs neattiecas tikai uz 13 jaunattīstības valstīm, bet ir kļuvis par globālu politiku.
Iedzīvotāju skaita samazināšana ir Rokfellera fonda, dažādu fondu, no kuriem
ir trīs: Ģimenes fonds, Rokfellera brāļu
fonds un sākotnējais Rokfellera fonds, deklarētais mērķis. Viņi to vēlas.
Un trešais mērķis patiesībā ir... protams, tam nav pierādījumu, bet jūs varat par
to padomāt... Pasaules vadība, protams, vēlas saglabāt un koncentrēt varu.
Un kā jūs to varat izdarīt?
Pašlaik mēs piedzīvojam attīstību, kad cilvēki tiek pierunāti aizvien vairāk
un vairāk, lai saglabātu uzņēmējdarbību:
Jums vajag lielāku automašīnu, lielāku māju, jaunas modes lietas,
ja iespējams, katru ceturksni jaunu modi utt.
Un tas ir novedis pie tā, ka daudzi cilvēki, jo īpaši gados jaunāki cilvēki, kuri labi
pelna, saka: "Man tā nav jādara, es gribu līdzsvarot
darbu un privāto dzīvi: mazāk strādāt,
bet vairāk nodarboties ar alpīnismu, ceļošanu vai ko citu.
Vai rakstīt romānus, radīt
mūziku un tamlīdzīgi.
Un par to, ka pārāk daudz brīvā laika ir bīstams, jau 60. gados
rakstīja kāds cilvēks - neatceros viņa vārdu -.
Viņš runāja par kodolenerģiju.
Mēs nedrīkstam attīstīt kodolenerģiju, jo tā mums dod pārāk daudz brīva laika.
Tas būtu kaitīgi.
Tas ir citēts grāmatā, bet manā galvā tā vairs nav.
Taču iedzīvotāju skaita samazināšana un laika samazināšana nozīmē, ka jums ir jāpanāk,
lai cilvēki būtu tik apgrūtināti ar iztikas pelnīšanu, ka brīvajam laikam
un izklaidei paliek tikai nedaudz.
Tas noved pie cenu kontroles un birokrātijas pārorientācijas, jo jaunās
tehnoloģijas ļauj nodrošināt cilvēkus ar mazāk darbaspēka.
Tas nozīmē, ka ir jārada arī darbavietas.
Tas ir noticis, attīstoties birokrātijai.
Un, manuprāt, šie ir trīs mērķi, kas ir šā klimata stāsta pamatā.
Kad jūs to dzirdat,
jums kaut kur ir jāatgriežas pie šī jautājuma, pat ja jūs aplūkojat
visu mūsu cilvēces vēstures tehnisko
attīstību: Vai, jūsuprāt, mēs esam sasnieguši beigu punktu?
Vai mēs sabiedrībā esam nonākuši līdz brīdim, kad jāsaka, ka vairs nevaram iet tālāk?
Jā, tiek pat atzīts, ka valdošie triljonāri propagandē iedzīvotāju
skaita samazināšanos. To dzirdat arvien biežāk.
Citiem vārdiem sakot, viņi apgalvo, ka Zeme ar mūsu tehnoloģijām, t.i., bez naftas un gāzes,
bez kodolenerģijas, vairs
nevar pabarot augošo iedzīvotāju skaitu.
To pieprasīja, piemēram, Niksons un viņa
padomnieks Meiners:
Nekādu papildu CO2 un kodolenerģiju.
Grāmatā ir arī skaidri citāti.
Un tas nozīmē, ka galu galā tas vairs nevar attīstīties.
Un es pieņemu, ka, ja šīs teorijas nostiprināsies, tas patiesībā
novedīs pie sabiedrības sabrukuma.
Šodien ir pasaules karu pazīmes,
šodien ir, piemēram, dolāra sabrukuma pazīmes un tā tālāk.
Citiem vārdiem sakot, šeit var rasties reāla sociālā krīze, kas nenodrošinās
klimata birokrātijas, tā sakot, pasaules hegemonijas pārākumu.
Taču tas var nozīmēt arī to, ka notiks sabrukums, ja pasaulē izcelsies karš ar kodolieročiem utt.
Un es ticu, jo esmu optimists, ka mēs esam uz izrāviena sliekšņa.
Citiem vārdiem sakot, mēs redzam pārmaiņas sabiedrības struktūrā.
Un es redzu dažus priekšnoteikumus:
Viens no tiem ir tāds, ka jau ir diezgan veiksmīga kodolsintēzes tehnoloģija,
kas ir uz izrāviena sliekšņa.
To nesubsidē valsts, bet gan privātpersonas.
No mana drauga Ērika Lernera no ASV.
Un Minhenē ir kāds Hosa kungs, kurš pie tā strādā.
Šī ir plazmas fokusēšanas iekārta.
Elektriskā strāva plūst plazmā.
Tā rezultātā veidojas filamentācija, t. i., virpuļstruktūras.
Un stellaratorā un tokamakā tas ir jāapslāpē ar spēcīgiem magnētiem, citādi
plazma izplūst uz malas un iznīcina iekārtas.
Un plazmas fokusēšanas iekārta var izmantot šīs virpuļstruktūras, lai
vispirms iedarbinātu kodolsintēzes procesu.
Tas nozīmē, ka iekšpusē ir anods, bet ārpusē - katods.
Izlāde rada plazmu un magnētiskos
laukus, kas diezgan
ātri virzās uz priekšu.
Un tur, kur ir gals, tie savijas kopā.
Šis mezglu veidošanās process rada blīvumu un enerģiju, kas izraisa kodolsintēzes procesus.
Un jūs varat to palielināt.
Jums vairs nav nepieciešama tritija-deitērija kodolsintēze, bet jūs varat apvienot ūdeņradi ar boru.
Rezultātā rodas ūdeņraža un bora kodols, kopā trīs hēlija
kodoli, kas aizlido staru kūlī.
Un, ja to sūta caur spoli, piemēram, no transformatora, var tieši ražot elektroenerģiju
un nav nepieciešams vārīt ūdeni, lai darbinātu turbīnas.
Otra priekšrocība: šī ierīce ir salīdzinoši maza un lēta.
Runā, ka tā varētu būt tikpat liela kā ledusskapis. Es to nevaru pierādīt.
Protams, ir nepieciešami arī lieli kondensatori ārpusē.
Jo otrā pusē, kur šie kodoli aizlido, elektroni aizlido uz otru pusi.
Tos var uzlādēt tieši uz kondensatora plates.
Tad strāva var plūst tieši.
Dubultā, no serdeņiem un caur kondensatora plāksni.
Kondensators atkal ir nepieciešams, lai uzlādētu šo mašīnu.
Citiem vārdiem sakot, tā būtu enerģijas ražošana, kam ir jauna kvalitāte.
Otrais aspekts ir tas, ka 3D drukāšanu var izmantot arī ražošanas decentralizācijai,
preču ražošanai.
Tas nozīmē, ka ciematā vai mazpilsētā jūs varat paši izgatavot
dakšiņas, nažus, karotes utt.
Tas novestu pie sabiedrības decentralizācijas.
Un ir vēl trešais elements:
Izmaiņas lauksaimniecībā, ka nav jāaudzē kultūraugi lielos apjomos un jāiznīcina augsne ar
mēslošanas līdzekļiem, bet var izmantot augu savstarpējo sadarbību,
sadarbību starp dažādiem augiem.
Tas uzlabo augsni un palielina ražu, bet
arī palielina nepieciešamo darba apjomu, jo jums ir mazas, nevis lielas platības.
Tādējādi varētu izrādīties, ka jaunajā sabiedrībā patiešām var panākt līdzsvaru starp
darbu un privāto dzīvi.
Un pilsonis tad kaut ko darītu pašvaldības labā - kā satiksmes palīgs
vai cits palīgs, santehniķis vai kas cits.
Trešdaļu sava brīvā laika viņš pavadītu lauksaimniecībā,
bet trešdaļu - saziņā ar cilvēkiem starptautiskā mērogā, izmantojot internetu, vai nu radot
mūziku, vai izgudrojot kaut ko citu.
Un tā būtu jauna sociālā perspektīva, kas, protams, tagad ir mana fantāzija, bet
es esmu pārliecināts, ka mēs varam palīdzēt šai sabiedrībai, kas virzās uz strupceļu,
veikt izrāvienu uz jaunu sabiedrību.
Un es drīzumā vēlos par to runāt.
Jūs strādājat pie jaunas grāmatas, jūs jau esat mums par to stāstījis.
Jā, liels paldies.
Tas ir ļoti, ļoti aizraujoši,
arī skatītājiem: ikvienam, kas vēlas uzzināt vairāk par šo tēmu:
Ikviens, kas interesējas par deficīta enerģiju, protams, var iepazīties ar jūsu grāmatu.
Jūs minējāt daudzus, daudzus vārdus.
Tas ir ļoti sarežģīts, bet arī ļoti precīzs.
Un to, ko mēs atcerēsimies jebkurā gadījumā, kad tas atgriezīsies: globālā sasilšana, CO2, mēs atcerēsimies:
šokējoša žurnālistiska pseidozinātne.
Mēs šo frāzi ņemam līdzi.
Pamatojoties uz to, 2024. gadā mēs to analizēsim.
40 Nobela prēmijas laureāti.
Tieši tā.
Liels paldies, Böttiger kungs, par jūsu laiku.
Un mēs vēlam jums visu to labāko un panākumus ar jūsu grāmatu.
Paldies.
Dr. Böttiger sniedz īsu kopsavilkumu par savu grāmatu kā skrejlapu.
Lejupielādes saiti atradīsiet zilajā lodziņā zem programmas.