Nav domāts vājprātīgajiem
Epšteins, Dutro, Teihtmeisters - vārdi, kas apzīmē visļaunākos noziegumus pret bērniem.
Vai tie patiešām bija tikai atsevišķi likumpārkāpēji, vai arī šeit joprojām aktīvi darbojas globāli pedokrimināli tīkli?
Kāda loma ir tiesu varai?
Vai neskaitāmu liecinieku apgalvojumi, ka tiesneši, prokurori un izmeklētāji ne tikai slēpj šos
noziegumus, bet arī paši ir iesaistīti tajos, ir patiesi?
Kla.TV atklāj biedējošus faktus.
ASV, Vācija, Austrija, Nīderlande, Beļģija, Francija, Šveice:
Tiesu iestāžu iejaukšanās smagas vardarbības pret bērniem un slepkavību gadījumos septiņās valstīs.
Ievads: : Es visiem to dodu rakstiski. Visļaunākā, visizvirtiskākā vardarbība pret bērniem, kādu jebkad savā dzīvē
esmu redzējusi un dzirdējusi aprakstītu no pašu upuru puses,
visļaunākie un visizkropļotākie likumpārkāpēji bija paši prokurori un tiesneši.
Es to domāju nopietni. Visizvirtākie noziedznieki, kādus esmu redzējis savā dzīvē, bija prokurori un tiesneši.
Un pret šiem cilvēkiem neviens nerīkojas.
Un jums nav ne jausmas, kas notiek, kad ziņotājs atklāti runā.
Īpaši šo rituālās vardarbības upuru, mazu bērnu, zīdaiņu un zīdaiņu, gadījumā bērni pirms
nogalināšanas bieži tiek apreibināti ar narkotikām.
Un tas ir tas, uz ko es vēlos norādīt, - es jau gadiem ilgi esmu teicis, ka man ir pamatotas
aizdomas, ka tiesu sistēmā ir organizēta noziedzība.
Un tāpēc es saku - es to visiem pateikšu rakstiski -, ka vislielākie pārkāpēji ir tieslietu sistēmā.
Un, ja ar mani kaut kas notiks, tad to, ko esmu teicis, jūs varat uzskatīt par liecinieka liecību, par zvērinātu liecību.
Dorotejas Tūlas apņēmībai un viņas paziņojumam bija nopietnas sekas:
Viņas kolēģe ārste Dr. Jette Limberga-Diers publicēja saucienu pēc palīdzības, kurā vēstīja, ka pediatrei ir uzbrukts
un viņa ir tikusi piekauta un nogādāta psihiatriskajā nodaļā.
Viņai bija atņemtas autovadītāja tiesības, un viņas māja bija ieķīlāta, kas noveda pie piespiedu mājas pārdošanas.
Viņai tika izvirzītas kriminālapsūdzības par cilvēku apvainošanu internetā.
Saskaņā ar viņas Telegram kanāla informāciju viņai tika piespriests deviņu mēnešu nosacīts
cietumsods 2021. gadā ar trīs gadu pārbaudes laiku.
Dr. Doroteja Tuls tiesas zālē sabruka.
2023. gada aprīlī viņai tika piemērots apcietinājums par naida kurināšanu.
Kopš tā laika viņa ir pazudusi no skatuves, un neviens nezina, kur viņa ir un kā viņai klājas.
Kāpēc pret Dr. Tulu tiek vērsta tik spēcīga rīcība?
Vai tas varētu būt saistīts ar viņas apgalvojumu, ka smagākie likumpārkāpēji paši ir tieslietu sistēmā?
Vai ir pazīmes, kas liecina, ka tiesu iestādes ir iesaistītas pedokriminālajos tīklos?
Kla.TV pētīja šos jautājumus un atklāja dažas biedējošas bezdibeņas.
Daudzi no organizētās seksualizētās un rituālās vardarbības cietušie un liecinieki ir liecinājuši, ka
šajos noziegumos ir iesaistīti augsta ranga tiesneši, prokurori, advokāti un policisti.
Daži no viņiem paši ir noziegumu izdarītāji, citi slēpj pedokriminālos tīklus, aizsargā
noziegumu izdarītājus un vajā lieciniekus un aktīvistus.
Klausieties dažus piemērus tālāk tekstā.
1. ASV-
ASV tieslietu sistēmas iesaistīšanās Epšteina skandālā ASV finansists un dzimumnoziedznieks Džefrijs
Epšteins aptuveni 20 gadus vadīja seksuālās tirdzniecības grupējumu ar nepilngadīgām personām.
Upuri ziņo par seksuālo tirdzniecību un seksuāliem uzbrukumiem, kas notikuši jau 1996. gadā.
Tiek lēsts, ka kopumā bija vismaz 100 upuru.
Tomēr neziņoto gadījumu skaits noteikti ir daudzkārt lielāks.
Maria Farmer, viena no Epšteina upuriem, kura bija spiesta strādāt viesu nama, kurā Epšteins tobrīd dzīvoja,
reģistratūrā, viena gada laikā novēroja šādus apstākļus:
Katru dienu uz Epšteinu tika atvestas 5 līdz 10 meitenes, kas bērniem bija ļoti briesmīgi.
Viņa stāstīja, ka Epšteina īpašumā ieradās tūkstošiem meiteņu.
Floridā vien 500 meitenes, ar kurām Marija Farmera vēlējās sazināties, lai liecinātu pret Epsteinu, vairs nebija atrodamas.
Viņa nesaprot, kas notika ar visām meitenēm.
Viņai ir nopietnas aizdomas, ka viņi ir zaudējuši dzīvību.
Virdžīnija Robertsa Gīfra, vēl viena no Epšteina upuriem, kuru viņš turēja gadiem ilgi, teica:
Esmu redzējis simtiem meiteņu, kas izgājušas cauri Džefrija šūpuļdurvīm, viņa pastāvīgi rotējošajām durvīm.
Virdžīnija Robertsa Gīfra bija klātienē, kad Epšteinam piegādāja 12 gadus vecus trīnīšus modeļu skauts Brunels no Francijas.
Meitenes tika piespiestas veikt netiklus seksuālus aktus ar Epšteinu.
Tomēr Epšteins ne tikai pats ļaunprātīgi izmantoja un izvaroja meitenes, bet arī darīja tās pieejamas slavenībām seksam.
Meitenes uz šo notikumu bija izlidojušas no visas pasaules.
Vairāki Epšteina upuri minēja to cilvēku vārdus, kuri viņus seksuāli izmantoja, kad viņi bija nepilngadīgi.
Papildus Epšteinam Virdžīnija Robertsa Gīfra apsūdzēja šādas personas viņas ļaunprātīgā izmantošanā:
princis Endrjū, jurists Alans Deršovics, riska ieguldījumu fondu pārvaldnieks Glenns Dubins, politiķis Bils Ričardsons, franču
modeļu meklētājs Žans Liks Brunels, mākslīgā intelekta zinātnieks Marvins Minskis un viesnīcu miljardieris Toms Pritzkers.
Maria Farmer ziņoja, ka Donalds Tramps, kā arī Bils un Hilarija Klintoni bijuši Džefrija Epšteina līdzdalībnieki.
Viņa redzēja viņus visus ieejam un izejam no Epšteina un zināja, ka viņi ir daļa no kopuma, stāsta Farmera.
Epšteins uzturēja labas attiecības ar tiesu iestādēm.
Vairāki pret Epšteinu vērstie prasītāji liecināja, ka viens no vainīgajiem ir pazīstamais ASV slavenais advokāts
Alans M. Deršovics, kurš vairākkārt aizstāvējis Epšteinu.
Maria Farmer burtiski nodēvēja Geršovicu par līdzdalībnieku.
Virdžīnija Robertsa Gifra (Virginia Roberts Guiffre) - galvenā prasītāja Epšteina lietā - 2019. gadā iesūdzēja
advokātu tiesā par seksuālu vardarbību un goda aizskaršanu.
Pēc tam Geršovics iesniedza pretprasību par goda aizskaršanu un tīšu emocionālu ciešanu izraisīšanu.
Līdz pat šai dienai viņš kategoriski noliedz, ka jebkad būtu bijis seksuāls kontakts ar nepilngadīgām personām.
Apgalvojumu, ka advokāts bija ļaunprātīgi izmantojis Virdžīniju Robertsu Gifru, kad tā bija
nepilngadīga, tiesnesis pat svītroja no lietas materiāliem.
Deršovics palika nesodīts, lai gan vairākas sievietes bija viņu apsūdzējušas.
Viņas apgalvoja, ka viņš viņus seksuāli izmantojis vai izvarojis, kad viņi bija nepilngadīgi.
Viņš arī aktīvi sadarbojās ar vairākiem prasītājiem, meklējot diskreditējošu informāciju un nosūtot to galvenajam izmeklētājam.
Viņš, piemēram, apgalvoja, ka Virdžīnija Robertsa Gifra esot pazīstama prostitūta un melis.
Tieši viņa, kura saskaņā ar viņas pašas teikto, būdama nepilngadīga, bija piespiesta nodarboties
ar prostitūciju, ko darīja Epšteins un Dershovics!
Plašsaziņas līdzekļu un juridiskais spiediens uz Virdžīniju Robertsu Gifru galu galā noveda pie tā, ka
viņa piekāpās un atsauca apsūdzību pret Dersovicu.
Epšteinu tiesas procesā jau otro reizi 2019. gadā pārstāvēja Alans Deršovics.
Epšteins jau 2008. gadā tika apsūdzēts par nepilngadīgo izvarošanu un piespiešanu nodarboties ar prostitūciju, par
ko viņam parasti būtu jāpiespriež mūža (!) ieslodzījums.
Tā vietā Džejs Levkovics (Jay Levkowitz), vēl viens augsti atalgots zvaigžņu advokāts no Dershovica septiņu
advokātu komandas, vienojās par ārpustiesas izlīgumu ar Floridas federālo prokuroru Aleksandru Akostu.
Šīs vienošanās rezultātā Epšteins saņēma pilnīgi neatbilstošu cietumsodu - 18 mēnešus, nevis mūžu.
No piespriestā soda viņam bija jāizcieš tikai 13 mēneši.
Viņš tika izmitināts cietuma privātajā spārnā, un katru dienu viņam bija līdz 12 stundām brīvas, lai dotos uz savu biroju.
Tāpēc prokurors Akosta un Levkovica un Deršovica vadītā advokātu komanda ir atbildīga par to, ka Epšteinam pēc
2008. gadā notikušās tiesas prāvas nācās izciest tikai 13 mēnešus, nevis mūža ieslodzījumu.
Tas bija vienīgais veids, kā Epšteins varēja turpināt vadīt bērnu izvarotāju grupējumu līdz 2019. gadam.
Turklāt, pateicoties šim darījumam, Epšteins 2008. gadā izvairījās no federālās tiesas prāvas, kas
savukārt pasargāja viņu no turpmākām izmeklēšanām.
Rodas aizdomas, ka tas, ka netika izmeklēta sīkāka informācija par Epšteina skandālu, noteikti bija labvēlīgi atbildīgajiem
tiesu varas pārstāvjiem un redzamajiem vainīgajiem.
Prokurors Akosta vēlāk Trampa vadībā tika paaugstināts par darba lietu sekretāru.
Vai tā bija atlīdzība par viņa sadarbību, aizsargājot vainīgos un slēpjot patiesos skandāla apmērus?
Amerikāņu laikraksta Miami Herald žurnāliste Džūlija K. Brauna (Julie K. Brown) no policistiem uzzināja, ka pēc augstāku iestāžu
norādījumiem viņiem nav ļauts pienācīgi izmeklēt Epšteinu.
Viņa pārbaudīja tiesas lietas un 2018. gada novembrī beidzot publicēja sēriju par Epšteina noziegumiem.
Viņa bija vienīgā, kas publiskoja visas apsūdzības.
Patiesībā neviens nesekoja līdzi, sacīja žurnālists.
Pat FIB , viena no augstākajām ASV tiesībaizsardzības iestādēm, nesauca Epšteinu pie kriminālatbildības, lai gan, kā
apgalvo Epšteina upuris Marija Farmera, tā bija labi informēta par seksuālās tirdzniecības ar nepilngadīgām personām tīklu.
FIB arī zināja, ka Marija Farmera un viņas māsa Annija jau 1996. gadā bija kļuvušas par
Epšteina seksa tirdzniecības tīkla upuriem.
Pēc Marijas Farmeres teiktā, FIB precīzi zināja, kas bija iesaistīts šajā lietā un ka Epšteins īstenoja
šantāžas shēmu ar bērnu pornogrāfijas materiāliem.
Tomēr pret Epšteinu nekas netika vērsts.
Pamatojoties uz pieejamajiem pierādījumiem, FIB būtu bijis pienākums ieslodzīt Epšteinu uz mūžu. Taču viņi to nedarīja.
Starpposma secinājums:
Epšteina lieta atklāj, ka tiesu iestādes un izmeklēšanas iestādes pievēra acis, kas daudzām
jaunām meitenēm sagādāja ciešanas gadiem ilgi.
Diemžēl maz kas ir mainījies.
Viņa līdzdalībniecei Gislaiņai Maksvelai tagad ir piespriests 20 gadu cietumsods.
Tomēr tiesnese Alisona Natana šajā procesā nepieļāva nekādus pierādījumus, kuros būtu iespējamu citu
līdzdalībnieku, līdzdalībnieku vai labuma guvēju vārdi.
Lolita Express , ar kuru slavenības lidoja uz Epšteina salu, lidojumu žurnāli vai Maksvela Melnā grāmata
bija jāiesniedz tiesā ar pārsvarā aptumšotām lapām.
Izņemot Maksvelu, visi pārējie pazīstamie likumpārkāpēji joprojām atrodas brīvībā.
2. Vācija: Sachsensumpf
- Vai tieslietu sistēma slēpa noziegumus un noziedznieku grupu?
Sachsensumpf ir nosaukums afērai, kas saistīta ar augsta ranga Saksijas amatpersonu
iesaistīšanos nepilngadīgo piespiedu prostitūcijā.
Kā lieciniece Mendija Koppa, kura tolaik bija nepilngadīga, izvirzīja nopietnas apsūdzības pret šīm augsta ranga personām.
1989. gadā ģimenes problēmas viņu aizveda uz Nepilngadīgo bordelu Jasmin Leipcigā.
Tur viņa un citas meitenes gadiem ilgi tika nežēlīgi fiziski spīdzinātas, izvarotas un spīdzinātas.
1993. gadā notikumi bordelī Jasmin kļuva pazīstami kā Sachsensumpf afēra, un bordelis tika uzlauzts.
Policijas nopratināšanā Mendija Koppa nosauca vairākus savus mocītājus:
To vidū ir pazīstami Leipcigas tiesneši, advokāti, policisti un nekustamā īpašuma aģenti.
Pēc Mendija teiktā, tiesnesis, kurš vadīja tiesas procesu, arī bija viens no izvarotājiem.
Šis tiesnesis piesprieda bordelī strādājošajam maigu četru gadu un divu mēnešu cietumsodu.
Vēlāk bordeļa īpašnieks liecināja, ka viņš tika sodīts saudzīgi tikai tāpēc, ka neatklāja
nepilngadīgo bordelī strādājošo noziedznieku vārdus.
Tas ir vēl viens pierādījums tam, ka tieslietu sistēma ir saistīta ar pedokriminalitātes pārkāpējiem.
Mendija Koppa un viņas līdzcilvēki līdz 2009. gadam tika iztaujāti vēl divas reizes, un arī šoreiz viņi fotogrāfijās
kā izvarotājus identificēja divus augsta ranga advokātus.
Taču ne Drēzdenes prokuratūra, ne Saksijas izmeklēšanas komiteja neatbildēja.
Tā vietā viņi publicē upura vārdu un dzīvesvietu.
Identificētie vainīgie apsūdzēja Mendiju Koppu par neslavas celšanu.
Baidoties par savu dzīvību un baidoties no turpmākām tiesas prāvām, viņa pilnībā neatklāja, ko zināja.
2012. gada novembrī tiesas process tika atlikts pēc tam, kad Mendija ceturtajā tiesas procesa dienā pēc septiņu
stundu ilgas uzklausīšanas piedzīvoja nervu sabrukumu.
Drīz pēc tam, 2013. gada 28. janvārī, nežēlīgajiem nodarījumiem iestājās noilgums.
Tomēr šo noilgumu varēja novērst. Jo Mendija Koppa savā paziņojumā nebija vienīgā.
Saksijas Konstitūcijas aizsardzības birojs 2005. gadā arī veica sarkano lukturu vides izmeklēšanu un nodeva Saksijas iekšlietu
ministram Tomasam de Maizjeram sprādzienbīstamus materiālus.
Saskaņā ar ziņojumu Leipcigas tiesneši un prokurori tika turēti aizdomās par sazvērestību ar noziedzniekiem un par to,
ka viņi paši ir iesaistīti bērnu ļaunprātīgā izmantošanā.
Konstitūcijas aizsardzības birojam bija zināmi vainīgo vārdi.
Konstitūcijas aizsardzības birojs arī ziņoja, ka sarkano lukturu vide ar šiem apsūdzības materiāliem šantažējusi prokuratūru.
Savukārt attiecīgie policisti bija brīdinājuši par reidiem, traucējuši izmeklēšanu un ietekmējuši tiesas procesus.
Tomēr De Maizjērs kā augstākā amatpersona neinformēja ne parlamentu, ne atbildīgās kriminālizmeklēšanas iestādes.
Tāpēc vēlāk viņam tika izvirzītas apsūdzības par kavēšanu pildīt amata pienākumus.
Tomēr vēlāk izmeklēšana tika pārtraukta, un Sachsensumpf tika nodēvēts par karstu izdomu un sazvērestības teoriju.
Noziedzīga tīkla pastāvēšana tika noliegta.
Tika uzbrukts diviem vadošajiem izmeklētājiem no policijas un Konstitūcijas aizsardzības biroja.
Kriminālizmeklēšanas departamenta galveno izmeklētāju organizētās noziedzības jomā Georgu Velingu (Georg
Wehling) no amata atstādināja tieši iekšlietu ministrs, pamatojoties uz apšaubāmiem iemesliem.
Arī pret Simoni Skrohu, bijušo Henneku, toreizējo Konstitūcijas aizsardzības biroja vadītāju, kura jau iepriekšējā prokurores
amatā bija izjaukusi bērnu izvarotāju grupējumu, gadiem ilgi tika ierosinātas disciplinārlietas un izmeklēšanas procedūras.
Abi tika apsūdzēti, bet pēc ilgas tiesas prāvas tika attaisnoti galvenajās apsūdzībās.
Turpretī Tomass De Maizjērs savas karjeras laikā ieņēma dažādus federālā ministra amatus.
To pašu mēs jau redzējām Epšteina lietā, kad Tramps par darba lietu sekretāru paaugstināja Aleksandru
Akostu, prokuroru, kurš aizsargāja noziedzniekus.
Vai šis ir vēl viens piemērs tam, ka tiesu iestādes asi vēršas pret ziņotājiem, kamēr patiesie
noziedznieki paliek neapšaubāmi un tiek veicināta slēpšana?
3. vai Austrijas tiesu vara aizsargāja pedokriminālistu Floriānu Teihtmeisteru?
Ārkārtīgi maigais spriedums pret Austrijas aktieri un Austrijas Lielās ložas brīvmūrnieku Floriānu
Teihtmeisteru 2023. gadā izraisīja pamatīgu ažiotāžu.
Teihtmeisters acīmredzot bija tik pārliecināts par masonismu, ka savā īpašumā pat uzcēla templi.
Viņš tika tiesāts, jo viņa rīcībā tika atrasts liels daudzums narkotiku un viņš bija savācis 76 000 bērnu pornogrāfijas failu.
Daudzus no tiem viņš pats rediģēja, anotēja vai apkopoja kolāžās.
Savos komentāros viņš aprakstīja visļaunākās fantāzijas par vardarbību, ko viņš iedomājies nodarīt bērniem.
Viņa fantāzijām nebija robežu, sākot ar pēršanu, spīdzināšanu un šausmīgu izvarošanu līdz pat nāvei.
Prokuratūra Teihtmeisteram bīstamības skalā piešķīra otro augstāko, 9. no 10, pakāpi.
Neraugoties uz augsto risku, ko viņš radīja, un uz to, ka tūkstošiem un tūkstošiem gadījumu tika nodarīts kaitējums bērniem
un ka Teihtmeisters bija līdzvainīgs kā patērētājs, viņam tika piespriests tikai nosacīts brīvības atņemšanas
sods uz diviem gadiem ar nosacījumu, ka viņš iziet terapiju.
Tāpēc viņam par saviem pārkāpumiem nav jāiet cietumā ne uz vienu dienu.
Būtiskus jautājumus rada ne tikai pilnīgi neatbilstošais spriedums, bet arī tiesas procesā iesaistīto personu uzvedība.
Netika noskaidrots, kam Teihtmeisters ir komentējis lietas, ne arī tas, vai viņš ir bijis kāda tīkla dalībnieks.
Saskaņā ar tiesas procesa novērotāju sniegto informāciju apsūdzētajam netika uzdoti kritiski jautājumi, un ne
apsūdzības puse, ne tiesnesis neaptaujāja lieciniekus.
Vai viņi baidījās, ka tiks atmaskoti citi prominenti cilvēki?
Nekad netika izmeklēts, vai viņš patiešām bija īstenojis savas vardarbīgās fantāzijas.
Tas tika darīts, neraugoties uz skaidrām norādēm, piemēram, viņa rīcībā atrasto iepirkumu sarakstu, kurā bija norādīts, ka viņš
iegādājies meiteņu apģērbu un sadomazohistiskus priekšmetus.
Tiesnesis Stefans Apostols pauda nožēlu par Teihtmeistera sociālo ostrakismu un izmantoja demonstrācijas pret
viņu kā iemeslu, lai atzītu vainu mīkstinošus apstākļus.
Diezgan pasīvā prokurore Jūlija Kalmara līdz pierādījumu uzklausīšanas beigām noklusēja svarīgas detaļas.
Neraugoties uz Teihtmeisteras augsto bīstamības pakāpi, viņa nolēma spriedumu nepārsūdzēt.
Arī pieaicinātais eksperts, profesors Dr. Pēters Hofmans (Dr. Peter Hofmann), stingri atbalstīja
apsūdzēto un mazināja viņa radīto apdraudējumu.
Hofmans jau iepriekš bija piesaistījis uzmanību iepriekšējos tiesas procesos par ļaunprātīgu izmantošanu,
sagatavojot dīvainus ekspertu atzinumus par labu apsūdzētajiem un noniecinot noziegumus.
Reiz viņš teica: Puse no cietušajiem bērniem var labi tikt galā ar pedofilu vardarbību.
Viņi tos kategorizē savā biogrāfijā, un viņiem nerodas posttraumatiskā stresa traucējumi.
Vai tā bija sagadīšanās, ka viņš tika izvēlēts par liecinieku šajā prāvā?
Starpposma secinājums:
Spriedums un dīvainā eksperta, tiesneša un prokurora rīcība rada jautājumus.
Vai Teihtmeisters tika pieskarties maigi, lai viņš neatklātu citus līdzdalībniekus?
Vai viņa sakari ar masoniem izglāba viņu no ieslodzījuma?
Saskaņā ar devīzi, ar kuru laikraksts Der Standard jau daudznozīmīgi nosauca
attiecībā uz brīvmūrniekiem: Brāļi turas kopā?
4. Nīderlande un Beļģija: Zandvoortas gadījums
Zandvoortas bērnu pornogrāfijas grupējums ir nosaukts Nīderlandes piejūras kūrorta Zandvoortas vārdā, kur
divi no galvenajiem vainīgajiem vadīja video veikalu.
Sliktākie noziegumi tika pastrādāti šajā bērnu izmantotāju apvienībā.
Kad 1998. gadā šī lieta tika atklāta, tika konfiscēti simtiem filmu, kurās izvaroti bērni un pat zīdaiņi.
Uz viena no vainīgajiem jahtas tika rīkotas seksa ballītes ar elites pārstāvjiem, kurās tika filmēti tā
sauktie snuff video, kuros bērni tika ļaunprātīgi izmantoti un spīdzināti līdz nāvei kameras priekšā.
Viens no bērniem, kas gāja bojā, bija 13 gadus vecais Manuels Šadvalds, kurš tika nolaupīts no Berlīnes un pirms tam bija
piespiests nodarboties ar prostitūciju Roterdamas bērnu bordelī.
Liela nozīme šīs lietas atklāšanā bija Beļģijas pilsonisko tiesību palīdzības grupai Werkgroep Morkhoven
un tās dibinātājam un vadītājam Marsēlam Vervloesemam.
Grupas rīcībā bija noplūduši videoieraksti, kuros redzami vīrieši, kas nodarbojas ar seksu ar bērniem.
Viņi tos nodeva policijai. Tomēr Beļģijas policija piecus gadus nereaģēja.
Tieslietu ministrs 1997. gadā paziņoja, ka pedofilu grupējuma nav, bet vēlāk izrādījās, ka videoierakstā
redzamais vīrietis ir saistīts ar Beļģijas politiķiem.
Policijas bezdarbības dēļ Vervloesems pats uzsāka izmeklēšanu, un viņam izdevās sazināties
ar vienu no vainīgajiem un iegūt viņa uzticību.
Tomēr drīz pēc tam šis vainīgais tika nogalināts.
Tomēr Vervloesem izdevās iegūt tūkstošiem failu ar pornogrāfisku un dažkārt sadistisku saturu, ielaužoties viņa mājās.
Pēc tam viņš tos nodeva presei un prokuratūrai.
Tomēr septiņi kompaktdiski ar pierādījumiem, kurus Werkgroep Morkhoven nosūtīja Antverpenes
tiesas ģenerālprokuroram, ir pazuduši bez pēdām.
Vervloesem arī konfiscēja vairāk nekā 3000 dokumentu ar klientu adresēm un rēķiniem, no kuriem bija skaidrs,
ka bērnu pornogrāfijas grupējums darbojās visā pasaulē, tostarp Vācijā, ASV un Izraēlā.
Tomēr, veicot izmeklēšanu, Vervloesems pats kļuva par tieslietu sistēmas mērķi.
Viņš tika apsūdzēts par vardarbību pret bērniem un notiesāts uz vairākiem gadiem cietumā.
Pēc diviem Beļģijas cietumos pavadītiem gadiem viņš 2010. gadā tika atbrīvots ar šādiem nosacījumiem:
1) Viņam tika aizliegts sazināties ar presi un turpināt nodarboties ar pedokrimināllietām.
2) Viņam neļāva piedalīties organizāciju, kas cīnās pret vardarbību pret bērniem, aktivitātēs vai sazināties ar
saviem draugiem no Werkgroep Morkhoven, kuri viņu cietumā bija uzticīgi apciemojuši katru nedēļu, kamēr viņš atradās cietumā.
Vai nav pārsteidzoši, ka tiesu vara izvirza šādus nosacījumus?
Vai tika mēģināts apklusināt nepatīkamu ziņotāju?
Un - vai tiesu vara bija saistīta ar vainīgajiem, kad tā centās novērst šo lietu atrisināšanu?
Taču mediji arī pielika lielas pūles, lai sagrautu Vervloesema reputāciju un attēlotu viņu kā bērnu izvarotāju.
5. Francija: aktīvisti Žanete Sīmans un Stans Mailjo ziņo par Francijas tiesu iestāžu iesaistīšanos
organizētās vardarbības pret bērniem un slepkavību gadījumos.
Vācu aktīviste Janeta Zēmane Vācijā jau bija organizējusi kampaņu pret daudzu bērnu pazušanu pedokriminālajos tīklos.
Šim nolūkam viņa ir izveidojusi divus video vēstījumus, piemēram: Vienu toreizējam pāvestam Benediktam XVI
un otru bijušajai Vācijas kanclerei Angelai Merkelei.
Vēlāk viņa apvienojās ar Stenu Mailjo, franču aktīvistu un bijušo žandarmē.
Viņi kā komanda īpaši izmeklēja organizētas vardarbības pret bērniem gadījumus, kuros bija iesaistīta Francijas tiesu sistēma.
Stens Mailjo (Stan Maillaud) raksturoja viņa izpētītās tiesas procedūras un pasākumus ne
tikai kā nelikumīgus, bet arī kā noziedzīgus.
Šie spriedumi netika pieņemti tautas vārdā, bet gan noziedzīgas okultas varas vārdā, sacīja Mailjo.
Viņš un Žanete Zīmane (Janett Seemann) izmeklēja vairākus gadījumus Francijā, kuros tiesu iestāžu darbinieki,
piemēram, policisti, advokāti, tiesneši un prokurori, bija sadarbojušies ar izvēlētiem psihiatriem.
Modelis vienmēr bija viens un tas pats:
Tiklīdz tika saņemti ziņojumi par seksuālu vardarbību pret bērniem no viņu mātes puses, tiesu sistēma sāka rīkoties.
Bet ne - kā varētu gaidīt - lai aizsargātu ļaunprātīgi izmantotos bērnus un sauktu vainīgos pie atbildības.
Nē, gluži pretēji: mātes un viņu ļaunprātīgi izmantotie bērni tika pakļauti policijas un tiesu iestāžu teroram.
Aizsargājošie radinieki tika pakļauti nelikumīgai tiesvedībai, ieslodzīti cietumā un ievietoti psihiatriskajās nodaļās.
Daudzos gadījumos mātes nevarēja neko darīt, lai pasargātu savus bērnus no izvarotājiem.
Vairākos gadījumos viņiem pat tika atņemta aizgādība.
Gadiem ilgi viņiem ir bijis bezpalīdzīgi jācieš, redzot, ka viņu bērni ir spīdzinātāju aprūpē.
Stana Mailjo intervijās, ko viņš veica ar attiecīgajām mātēm, viņas īpaši pieminēja šajās lietās iesaistīto
tiesu iestāžu darbinieku vārdus un prettiesisko rīcību.
Pēc aculiecinieku teiktā, tie ir arī ārkārtīgi smagi noziegumi, piemēram, bērnu slepkavību filmēšana, lai veidotu snuff video.
Liecinieki ziņo arī par lielākām tikšanās reizēm, kurās bērnus ļaunprātīgi izmantoja vai izvaroja vairākas personas.
Ir arī liecinieku liecības, ka bijušais Francijas prezidents un vairāki ministri ir ļaunprātīgi izmantojuši bērnus.
Majo un Zīmana apņēmība noveda pie tā, ka arī pret šiem diviem aktīvistiem vērsās tiesu iestādes un policija.
Policija viņus izsekoja, uz laiku aizturēja, pamatojoties uz nelikumīgām apsūdzībām, un
pakļāva necilvēcīgām nopratināšanas metodēm.
Viņi tika nosodīti plašsaziņas līdzekļos un galu galā pat aizbēga uz Venecuēlu.
Stanu Mailjo tur izsekoja Interpols, un viņš tika pārvests uz Franciju, kur viņam nācās izciest cietumsodu.
Cita starpā viņš tika apsūdzēts bērnu nolaupīšanā.
Fakts ir tāds, ka Stans Mailjo palīdzēja mātei, kurai bija atņemtas aizgādības tiesības, nogādāt bērnu drošībā, jo
bērnu cita starpā bija ļaunprātīgi izmantojis viņa paša tēvs.
Prokurors, kas bija atbildīgs par Maillaud ieslodzījumu, pēc liecinieku teiktā, bija
viens no ļaunprātīgās izmantošanas veicējiem.
Starpposma secinājums:
Seemanna un Maillaud veiktie pētījumi liecina arī par to, ka atbildīgie tieslietu sistēmas darbinieki aizsargā noziedzniekus un
klaji uzbrūk upuriem, upuru tuviniekiem un pašiem aktīvistiem.
6. Beļģija: Marc Dutroux lieta un Beļģijas tiesu sistēmas loma.
Marca Dutru lieta, iespējams, ir visplašāk izskanējušais bērnu nolaupīšanas, vardarbības pret bērniem,
spīdzināšanas, incesta un bērnu slepkavības gadījums Eiropā.
Dutroux divas reizes stājās tiesas priekšā.
1989. gadā viņš tika notiesāts uz 13,5 gadiem cietumā par pieciem seksuālās vardarbības gadījumiem,
taču viņam nebija jāizcieš pat trešdaļa no šī soda.
Kad 1996. gadā viņu atkal arestēja, viņš tika apsūdzēts par sešu meiteņu nolaupīšanu bērnībā un pusaudžu vecumā,
seksuālu vardarbību pret viņām un ieslodzīšanu kā dzīvniekus vienas mājas pagraba pagrabā.
Četri no viņiem nomira mokošā nebrīvē.
Lielo pretrunu Dutru lietā izraisīja jautājums, vai viņš bija perverss vientuļš noziedznieks, vai arī viņš bija
arī daudz lielāka ietekmīgu vīriešu tīkla apakšuzņēmējs.
Kādas norādes un pierādījumi liecināja par to, ka Dutru darbojās kāda tīkla vārdā?
1. viņa paša paziņojums:
2002. gadā Dutru intervijā cietumā sacīja, ka patiešām pastāvēja tīkls ar daudzām krimināllietām.
Meitenes tur bija ne tikai viņam vien, bet arī citiem.
2. viņa finansiālais stāvoklis:
Bezdarbniekam Dutro, kurš bija bezdarbnieks un saņēma sociālo pabalstu, piederēja piecas mājas, viņš regulāri pirka akcijas un
viņam bija vairāki bankas konti, kuros tika ieskaitītas lielas naudas summas tajā pašā laikā, kad tika nolaupītas meitenes.
Ja Dutru būtu tikai pats ļaunprātīgi izmantojis bērnus, viņš no tā nebūtu pelnījis naudu.
3. liecinieku liecības:
Izdzīvojusī Regina Louf arī ziņoja, ka Marks Dutru nav darbojies kā individuāls vainīgais, bet ka līdzapsūdzētais
Briseles uzņēmējs Mišels Nihuls organizējis bērnu seksa ballītes ar Dutru sagādātajiem bērniem.
Mišels Nihuls pasūtīja bērniem vecumā no 12 līdz 14 gadiem pedofilu ballītēm no Marka Dutru (Marc Dutroux), viņa ziņoja.
Arī pats Dutroux liecināja, ka Nihuls baudīja aizsardzību no pašām augstākajām amatpersonām.
Vīrietim bija sakari ar Briseles jet set , tostarp ar daudziem attiecīgo sado-maso ballīšu klientiem.
4. izmeklēšana, ko veica izmeklēšanas tiesnesis Žans Marks Konerots (Jean-Marc Connerotte):
Viņš sekoja pēdām, kas norādīja uz tīklu.
Viņš izveidoja tālruņa numuru, pa kuru iedzīvotāji var anonīmi sniegt informāciju par Dutroux lietu.
Izmeklētājus pārsteidza informācijas lavīna.
Tostarp tika saņemti vairāku jaunu sieviešu neticami apgalvojumi:
Viņi zināja par seksa ballītēm 80. gadu sākumā labākajās aprindās, kurās tika spīdzināti un nogalināti bērni.
Nihoul un Dutroux arī ir redzēti. Pat Beļģijas karalis Alberts II tika minēts kā šādu šausminošu ballīšu apmeklētājs.
Starpposma secinājums:
Būtu bijis pilnīgi pašsaprotami sekot līdzi daudzajām pēdām, kas norāda uz tīklu.
Tomēr, ja aplūkojat tiesu un drošības iestāžu rīcību, saprotat, ka tika darīts viss, lai novērstu izmeklēšanu par
tīklu, lai Dutroux varētu pasniegt kā vientuļu noziedznieku:
Policija neņēma vērā vairākus pavedienus, tostarp liecinieku liecības vai videoierakstus, kas
tika konfiscēti Dutroux mājā un netika analizēti.
Citi pierādījumi tika nozagti vai vienkārši pazuda.
Izmēģinājuma sākums ievērojami aizkavējās.
Pagāja veseli 7,5 gadi, līdz Dutru un trīs līdzapsūdzētie tika nodoti tiesai.
Tomēr šajā laikā noslēpumainā kārtā mira vismaz 27 liecinieki.
Lielākā daļa no viņiem vēlējās liecināt par sakariem, kas pamatoja aizdomas, ka Marks Dutru nav bijis vientuļš noziedznieks,
bet gan ap viņu bija izveidojies līdzdalībnieku tīkls.
Apstākļi, kas izraisīja šo 27 liecinieku nāvi, tika izmeklēti pilnīgi nepietiekami vai arī vispār netika izmeklēti.
Izdzīvojusī Regīna Loufa bija lieciniece aptuveni 60 slepkavībām un spēja nosaukt pat 35 upurus.
Viņa arī spēja nosaukt vainīgos, nodarījumus un noziegumu vietas.
Pēc psiholoģiskās ekspertīzes eksperti liecināja, ka viņa bērnībā ir bijusi pakļauta masveida seksuālai vardarbībai.
Tomēr viņu liecības netika turpinātas, un Beļģijas prokuratūra viņu liecības raksturoja kā
neticamas un apgalvoja, ka tās ir tikai izdomātas.
Pēc tam prokurors lika slēgt liecinieces liecību lietu.
Izmeklēšanas tiesnesis Žans Marks Konerots, kurš izmeklēja pēdas, kas norādīja uz tīklu, tika atcelts no lietas izskatīšanas.
Viņš bija neobjektīvs, jo bija piedalījies labdarības pasākumā, kas bija veltīts divām no noslepkavotajām meitenēm.
Šis vājais pamatojums izraisīja protestu vētru Beļģijas iedzīvotāju vidū.
Tomēr tiesu sistēma nebija sajūsmā.
Izmeklēšanas tiesnesis Žaks Langluā, kurš nomainīja Konerotu, bija viena no galvenajām personām, kas apspieda tīkla tēzi.
Viņš pārtrauca visas aptaujas par iespējamiem atbalstītājiem.
Pēc vairākiem gadiem atklājās, ka Langluā nav iekļāvis vairāk nekā 600 (!) liecinieku liecības.
Visas liecības par tīklu tika turētas zem atslēgas.
Iesaistītie izmeklētāji tika pārcelti 1997. gada pavasarī.
1998. gadā tika slēgtas lietas ar visiem pārbaudāmajiem pavedieniem, vārdiem un aizdomās turamajiem.
Tieslietu ministrs Marks Vervilgens un prokurors Mišels Burlē vēlāk ziņoja, ka viņi vairākkārt
aicinājuši veikt jaunu izmeklēšanu, taču nesekmīgi, jo Langluā bija bloķējis izmeklēšanu.
Līdzās Langluā izšķiroša loma ir arī tieslietu ministram Melhioram Vateletam.
Wathelet, kurš, kā apgalvo cietušie, pats bija bērnu seksa ballīšu organizētājs un dalībnieks, pārsteidzoši
apžēloja Dutroux pēc mazāk nekā trešdaļas no pirmā cietumsoda.
Tāpēc viņš ir daļēji atbildīgs par to, ka Dutroux pēc atbrīvošanas varēja nolaupīt,
izvarot un nogalināt vairākas jaunas meitenes.
Tomēr katastrofāli kļūdainais lēmums apžēlot Dutru nekādi negatīvi neietekmēja Vatelē karjeru, gluži otrādi:
No 1995. līdz 2003. gadam viņš bija Eiropas Savienības Tiesas tiesnesis, bet no 2012.
līdz 2018. gadam - Eiropas galvenais prokurors.
Secinājums: Lielākie spēki tiesu un izmeklēšanas iestādēs acīmredzot ir darījuši visu, lai Dutru lietas patiesā
atrisināšana nenotiktu, kas liek domāt, ka viņi paši ir bijuši daļa no šiem tīkliem vai vismaz bijuši to spiediena priekšā.
Tiesu iestāžu iesaistīšanos pamato izdzīvojušās Regīnas Loufas liecība.
Vēlāk viņa atpazina pedofilu seksa ballīšu dalībniekus avīžu fotogrāfijās un televīzijā, kur
viņai nācās labprātīgi apkalpot savus klientus.
Saskaņā ar viņu liecībām viņi visi bija pazīstami kā ļoti cienījami sabiedrības locekļi, tostarp politiķi,
vadītāji, rūpnieki un pat juristi un tiesu iestāžu darbinieki.
Viena no izmeklēšanas tiesnesēm, kas televīzijā liecināja par Dutru lietu, pat atpazina vienu no
līdzdalībniekiem rituālajā slepkavībā, kurā tika nogalināts viens no viņas nebrīvē dzimušajiem mazuļiem.
Pēc šīs apsūdzošās Regīnas Loufas liecības viņa tika atzīta par ārprātīgu, un process pret Mišelu Nihulu tika pilnībā izbeigts.
To izdarīja pats izmeklēšanas tiesnesis, kurš, viņasprāt, bija viens no viņas bērna slepkavām.
7. Šveice: Natālijas lieta un Šveices tiesu sistēmas pārstāvju iesaistīšanās bērnu ļaunprātīgā
izmantošanā, cilvēku tirdzniecībā un sātaniskos upurējumos
Šveices plašsaziņas līdzekļos jau vairākus gadus tiek apspriesta Natālijas lieta.
Piemēram, portāls Blick.ch 2020. gadā ziņoja par tolaik astoņus gadus vecas meitenes seksuālu un
sātanisku rituālu izmantošanu, ko veicis viņas pašas tēvs.
Arī pati meitene ziņoja, ka viņas tēvs viņu ir darījis pieejamu citiem noziedzniekiem.
Viņa bija novērojusi arī citu bērnu un pieaugušo ļaunprātīgu izmantošanu un nežēlīgu spīdzināšanu.
Viņa bija lieciniece cilvēku, orgānu un adrenohroma tirdzniecībai un bija lieciniece sātaniskiem upuriem.
Tas notika rituālu vietās un slēptās pazemes tuneļu sistēmās, kā arī citās vietās.
Natālijas stāstītais saskan ar neskaitāmiem citiem apgalvojumiem, kurus Kla.TV tematizēja
dokumentālajās filmās Asins sekta I un Asins sekta II.
Arī Natālijas gadījumā pastāv skaidras saiknes starp tiesu sistēmu un noziedznieku tīklu.
Dažus cilvēkus no Šveices tiesu sistēmas Natālija pat identificēja kā vainīgos.
Pirmstiesas kriminālprocesā pret tēvu viņa atpazina vairākus vardarbības vaininiekus, vecāko tiesnesi,
divus prokurorus un vairākus policijas darbiniekus, kuri bija veikuši kratīšanu Natālijas mājās.
Nathalie tiesvedības laikā vairākkārt liecināja, ka viņa jau pazina šos cilvēkus.
Viņi bija piedalījušies vardarbības un nogalināšanas ceremonijās, uz kurām viņus bija aizvedis viņu tēvs.
Piemēram, bijušais bērnu un pieaugušo aizsardzības dienesta (KES) vadītājs atbildīgajā sociālajā reģionā tika atzīts un
Nathalie viņu nosauca par vardarbības veicēju un bērnu slepkavu.
Nathalie ziņoja, ka viņa ir redzējusi, kā KES līderis nes zīdaiņus uz sanāksmēm un ir iesaistīts šo zīdaiņu nogalināšanā.
KESB, kas ir augstāka par KES, Nataļjai iecēla bērnu advokātu, kurš arī identificēja Nataļju kā vainīgo.
Šis advokāts ne reizi nav runājis ne ar Natāliju, ne ar viņas māti.
Viņai nebija personīgu kontaktu ar Natāliju, bet vēl jo vairāk ar viņas tēva advokātu,
kuru Natālija apsūdzēja ļaunprātīgā izmantošanā.
Viņa ar viņu apsprieda, kā Nātāliju vislabāk padarīt neuzticamu, izmantojot ekspertu atzinumus.
Acīmredzot viņa tiecās panākt, lai Natālijas mātei tiktu atņemta aizgādība.
Šo procedūru juridiski sauc par klienta nodevību.
Par šiem notikumiem tika informēta KESB.
Redakcija ir sniegusi rakstiskus pierādījumus par to.
Par lietu atbildīgais vecākais tiesnesis ietekmēja Natālijas mātes advokātu.
Viņam vajadzētu pārliecināt viņu atsaukt apsūdzības pret Natālijas tēvu.
Pēc tam Natālijas mātes advokāts iesniedza pieteikumu, lai apstrīdētu šī vecākā tiesneša
neobjektivitāti, taču tas vēl nav apmierināts.
KESB ne tikai iecēla Natālijai advokātu, kurš, pēc Natālijas domām, bija viens no vainīgajiem.
Viņa arī lika meitenei apmeklēt vecāko psihiatru, kurš arī atzina Nathalie par vainīgo.
Mēs vairs nevaram runāt par sakritībām.
Natālija ziņoja, ka psihiatrs nopratināšanas laikā viņai bija devis elektrošoku.
Tas viņai bija ļoti mokoši. Nathalie interviju laikā bija viena.
Viņas mātei nebija atļauts piedalīties nopratināšanā.
Natālija vairākkārt runā par to, ka viņas lietas izmeklēšanā iesaistītās iestādes un cilvēki ir daļa no noziedznieku grupas.
Notiekošā tiesvedība ir vairākkārt pierādījusi, ka minētās personas noteikti nebija ieinteresētas neitrālā
izmeklēšanā, bet tieši pretēji - Nathalie lietas slēpšanā.
Pilnīgi skandalozs un satraucošs ir fakts, ka nevis tēvs, kas apsūdzēts vardarbībā, bet gan Natālijas pilnīgi
nevainīgā māte uz vienu dienu tika aizturēta stingrā uzraudzībā.
Tur viņa 24 stundas tika turēta aukstā kamerā ar smirdošu izlietni, un tikai pēc
stundām ilgas nopratināšanas viņu atbrīvoja.
Šo par lietu atbildīgās prokuratūras rīcību, iespējams, var raksturot tikai kā novājināšanas
taktiku, lai nogurdinātu un atturētu Natālijas māti.
Balzam Bruderam (Balz Bruder), kritiskam laikraksta Solothurner Zeitung reportierim, pietika drosmes atklāt visas
šīs KESB, prokuratūras un bērnu un pusaudžu psihiatru savstarpējās atkarības un publicēt tās savos rakstos.
Šis Zolturnas laikraksta galvenais reportieris, kurš bija rakstījis par Natālijas lietu, tika atrasts miris asiņu peļķē pēc
tam, kad laikrakstā tika publicēti viņa kritiskie reportāžas.
53 gadus vecā žurnālista noslēpumainās nāves apstākļi tā arī netika atklāti.
Tas atgādina Dutru lietu, kurā 27 liecinieki, kas vēlējās liecināt par šiem sakariem, arī
tika noslēpumaini aizvesti no notikuma vietas.
Lai nepieļautu, ka tas atkārtojas Natālijas lietā un citās lietās, un lai noziegumus nevarētu noslēpt,
cietušie un informatori jau ir veikuši piesardzības pasākumus.
Gadījumā, ja ar viņiem kaut kas notiktu, viņi jau vairākas reizes ir nokopējuši visus pierādījumus un ievietojuši tos
zem atslēgām dažādās pasaules vietās - līdz brīdim, kad šos noziegumus izskatīs objektīva tiesu sistēma.
Zobeigums: Šajā programmā aprakstītie piemēri ir tikai aisberga virsotne.
Pēc aculiecinieku teiktā, gan upuru ciešanas, gan viņu mocītāju nežēlība šķiet bezgalīga.
Ja cietušajiem izdodas izkļūt no šīm aprindām un ziņot par šiem noziegumiem, atkārtoti veidojas situācija, kas ir
ārkārtīgi traumatiska cietušajiem, kad tiesu sistēma aizsargā noziedzniekus un uzbrūk cietušajiem.
Gandrīz visos šajos gadījumos ir skaidras norādes, ka tas ir liela mēroga starptautisks tīkls, kurā
iesaistīti augsta ranga mūsu sabiedrības pārstāvji.
Gandrīz visos gadījumos atkārtojas arī tas, ka šīs svarīgās amatpersonas un lēmumu pieņēmēji
tika filmēti bērnu ļaunprātīgas izmantošanas laikā.
Tas padara viņus uzņēmīgus pret šantāžu un pakļāvīgus aprindām, kas kontrolē šos tīklus, un tādējādi var arī
uzspiest politiķiem un tiesu iestādēm sev labvēlīgus lēmumus.
Tas arī izskaidro, kāpēc speciālās vienības vienmēr ir pirmās, kas konfiscē bērnu pornogrāfijas materiālus, kad tie tiek atklāti.
Neviens no pierādījumiem netiek publiskots, bet tie tiek turēti zem atslēgas.
Var pieņemt, ka tas ir viens no juridiskā bankrota iemesliem, ko Ivo Saseks detalizēti uzsvēra savā runā 19. AZK.
Tagad, kad svarīgas politikas un tiesu varas jomas acīmredzami ir šī tīkla rokās, vēl jo svarīgāk ir atjaunot
plašsaziņas līdzekļus kā ceturto varu, kurā līdz šim arī dominēja šī korumpētā sistēma.
Tāpēc mēs lūdzam jūs izplatīt informāciju par šo raidījumu un kļūt par daļu no Kla.TV tīkla, lai šie skandāli
tieslietu jomā tiktu izgaismoti un šie noziedznieki tiktu aizvien rūpīgāk pārbaudīti uzmanīgas sabiedrības priekšā.
Visi šie gadījumi liecina, ka agri vai vēlu mēs nevarēsim izvairīties no tiesiskiem demokrātiskiem
procesiem, lai dotu iespēju objektīvām tiesu iestādēm risināt šādus ekstrēmus gadījumus.
Tomēr šīs dokumentālās filmas mērķis nav radīt iespaidu, ka visi policisti, tiesneši un tiesu
iestāžu darbinieki ir iesaistīti šajos noziegumos.
Daudzi no viņiem savu svarīgo uzdevumu pilda no visas sirds un patiesi rūpējas par taisnīgumu.
Tāpēc mēs īpaši vēlamies vērsties pie jums, kas patiesi kalpojat sabiedrībai:
Nebaidieties personīgi izmeklēt šos briesmīgos pārkāpumus savās rindās, iepazīstināt ar tiem
sabiedrību un neatlaidīgi cīnīties pret tiem.
Tas ir vienīgais veids, kā novērst mūsu konstitucionālās valsts un līdz ar to arī mūsu
demokrātijas turpmāku graušanu un nopietnu kaitējumu.
Jūs esat uzņēmušies savu uzdevumu nodrošināt taisnīgumu!
Apvienojieties, izrādiet drosmi, publiskojiet un reizi par visām reizēm izbeigiet šo varas ļaunprātīgu izmantošanu!