Ispod možete pogledati program o: "Neispravnim stručnim izvještajima"
Prinudno uklanjanje djece
Ostati kod kuće i njegove posljedice
Zbrinjavanje djece – veliki biznis
Preopterećenost u centrima za socijalnu zaštitu mladih
"Otvorena vrata za trgovinu djecom"
U 2022. godini u Njemačkoj je zabilježeno više od 66.000 slučajeva djece i mladih koji su stavljeni pod starateljstvo.
Stavljeni su pod državnu skrb i smješteni u hraniteljske porodice ili domove.
Među njima je bilo 28.600 maloljetnih izbjeglica bez pratnje.
Već godinama se ovi brojevi uglavnom povećavaju ili ostaju na sličnom nivou.
Njemačka je zemlja s najvećim brojem međunarodnih selidbi.
Da li Njemačka zaista ima najopasnije i najnekompetentnije roditelje na svijetu, ili se iza
ovih alarmantno visokih brojki krije nešto drugo?
Ovaj program rasvjetljava problem i detaljno razmatra sistem koji stoji iza uklanjanja.
U većini od 66.000 slučajeva razlozi za uklanjanje djece iz skrbi njihovih roditelja nisu nasilje,
zanemarivanje ili ovisnost roditelja o alkoholu ili drogama.
Većina djece se uzima na skrb jer njihovi roditelji navodno nisu u stanju da se nose s time.
Ostali razlozi uključuju "poremećaje privrženosti" između roditelja i djece, "intoleranciju na privrženost" s
strane jednog roditelja ili – vjerovali ili ne – u mnogim slučajevima "previše blisku vezu između majke i djeteta".
U tim slučajevima dijete često jednostavno ima dobar i skladan odnos sa svojom majkom.
Neispravni izvještaji
Psihološki sudski izvještaji o zakonskim starateljima često se pripremaju prilikom preuzimanja djece u skrb.
Ovi izvještaji su važna osnova za procjenu nadležnih sudija porodičnog suda, a ovisno o
njihovom ishodu odlučit će se o budućoj sudbini djece.
Ova stručna mišljenja iznova i iznova nanose veliku štetu, jer dovode do masovnog uplitanja u porodični život.
One također nose visoku cijenu za one na koje utječu.
Mogu roditeljima koštati i do 15.000 eura, a ako ne mogu platiti, to plaća porezni obveznik.
Ovo godišnje generiše ukupno nekoliko stotina miliona eura.
Međutim, ovi izvještaji često sadrže očigledne nedostatke.
Dr Andrea Christidis, psihologinja, vještakinja, forenzička psihologinja i bihevioralna terapeutkinja, koja je
napisala više od 1.000 vještačkih nalaza o porodičnim pitanjima, daje sljedeću izjavu o ovoj temi:
Još nisam vidio nijedan izvještaj koji zaista ispunjava sve tehničke zahtjeve.
Otkrio je ozbiljne nedostatke u gotovo svima njima.
U mnogim slučajevima procjenitelji su roditeljima ili roditelju o kojem je riječ postavili dijagnozu nakon
kratkih razgovora, ponekad samo nakon telefonskih razgovora.
Dr Christidis objašnjava ovo:
"Nažalost, prema važećem zakonu, svako koga sudija imenuje smije pripremiti stručno mišljenje.
Da li on to može uraditi je drugo pitanje.
Ako sudija kaže: "Da, on je dobar u tome, smatram ga kompetentnim", onda on može pripremiti stručne izvještaje.
Često se primjećuje da čak i obučeni psiholozi često rade na nescištički način.
Na primjer, Rohrschachov test mrlja od tinte se koristi kod djece.
Tamo ono vidi mrlje od tinte i od njega se traži da opiše šta u njima prepoznaje.
Takvi testovi su potpuno neprimjereni kao dokaz na sudu, a ipak se navode kao osnova za donošenje odluka o dobrobiti djeteta.
Dr Christidis komentariše:
Možeš to tumačiti kako god želiš. Jednostavno si slobodan.
Ovisi o načinu razmišljanja stručnjaka, o tome šta on u tome vidi, a ne nužno o tome šta dijete vidi.
Na ovim nesci­fičkim i izrazito kontroverznim osnovama može se dijagnosticirati bilo koji rezultat koji stručnjak želi.
Posljedice su fatalne u većini slučajeva.
U izvještajima se roditeljima često dijagnosticira nedostatak roditeljskih vještina ili poremećaji ličnosti.
Ovo su onda razlozi za gubitak skrbništva i smještaj djece u hraniteljske porodice ili domove.
Većina ljudi nije svjesna ovih činjenica.
Nijedan od ovih postupaka nije otvoren za javnost, i gotovo niko nema pristup tim procesima.
Prisilno uklanjanje djece i njegove posljedice
Praktične implikacije ovih neadekvatnih, često preuveličanih i manjkavih procjena za pogođene
porodice ilustrirane su u nastavku pomoću studija slučaja.
Sljedeće scene mogu biti vrlo uznemirujuće.
Međutim, mnoga djeca i njihovi roditelji iz prve ruke doživljavaju ove zločine.
Zato vas molimo da ne gledate drugamo, već da se suočite sa patnjom ove djece i njihovih porodica.
Djeca su slaba i bespomoćna, nemaju lobija i niko ih ne sluša.
Osim ako se svako od nas ne zauzme i aktivno se ne bori protiv ove nepravde.
U sljedećem slučaju majka je optužena da je otuđila sina od oca jer je dječak sam rekao da ne želi posjetiti oca.
Majci je potom dijagnosticiran poremećaj ličnosti na osnovu netačne procjene i oduzeta su joj roditeljska prava.
Iako je četverogodišnji dječak bio u krevetu s groznicom, otet je od majke, kao što se može vidjeti u nastavku.
Baka i djed su bili prisutni tog dana i snimili su scenu svojim mobilnim telefonima.
"A kćerka je radila, a onda je zazvonilo, a onda su socijalne službe i otac djeteta upali u hodnik."
I stopa je ugurana u vrata.
I onda su donijeli odluku da Elias bude preuzet na skrb i premješten da živi sa svojim ocem.
I kćerka je došla pravo kući s posla.
Nakon kratkog vremena ponovo je zazvonio zvono na vratima i stigao je izvršitelj.
A onda je sudski izvršitelj upitao Eliasa: "Tvoj tata stoji ispred vrata; želi te sada odvesti sa sobom."
A onda je počeo plakati i rekao: "Ne, ne želim ići tamo."
I onda je izvršitelj opet otišao i rekao da Elias zasad ostane ovdje i oporavi se.
A onda su došli pet ili šest policajaca, sada ne mogu ni tačno reći, i stali su oko kreveta gdje
je kćerka ležala s Eliasom i htjeli su ga odvesti.
"Moja supruga i ja smo tada imali prisebnost da jednostavno izvučemo svoje mobilne telefone i
podignemo ih kako bismo nešto dokumentovali."
"Au, au, au." "Samo želim razgovarati s ocem djeteta."
"Možemo li nabaviti jaknu i cipele za dijete?" "Oprostite?" "Jaknu i cipele za dijete!"
"Da li bi htio to donijeti?"
Dođi ovamo, Steffi. Dođi ovamo. Barem reci zbogom.
"Recite zbogom jednom. Recite zbogom jednom. Recite zbogom jednom." "Pusti vrata. Pusti vrata."
"Koliko dugo nisi vidio svog sina?"
"Da, onda je bilo četiri mjeseca kad ga uopće nisam vidjela."
U sljedećem slučaju majka je pogrešno optužena za poremećaj ličnosti na osnovu manjkavog
vještačkog mišljenja, a oduzeta su joj roditeljska prava.
Njena kćerka snima kako, u pola šest ujutro, zaposlenici službe za zaštitu maloljetnika, u pratnji policije,
stoje na vratima i silom odvode njenog sedmogodišnjeg sina.
"Da, i ako kažemo da naš brat ne želi otići, ne želi se udaljiti, onda ..." "Ne želim!"
Samo zato što neko tvrdi nešto što nije istina...
Ne želim! Ne želim ići!
Ali me ne možete optužiti da sam učinio išta pogrešno.
Nešto zaista loše. Djeca negdje gladuju i ništa se ne poduzima po tom pitanju.
Moje dijete je dobro zbrinuto i bit će izvedeno odavde.
Ne, ako ne želim. Ne želim!
Ali ne želim ići!
"Do danas još uvijek ne mogu iz glave izbaciti zvuk sinovih krikova kad su ga vukli niz stepenice."
A komšija preko puta je sve vidio.
Vidjela ga je kako se pokušava držati za okvir vrata dok su ga policajci odvlačili.
A onda je ovaj policajac, vrlo snažan čovjek, uvrnuo ruke mog malog sedmogodišnjeg sina i odveo ga od mene.
I onda se bacila preko njegovog ramena i pobjegla s njim.
I moj sin je vrištao i vrištao i vrištao i vrištao.
I to ti neće izaći iz ušiju.
Mogao bi pomisliti da su ovo samo izolovani slučajevi i apsolutni izuzetak.
Nažalost, međutim, mnogi roditelji i djeca prijavljuju takve brutalne incidente.
Posljedice ovih traumatičnih iskustava često se ne mogu prevazići tokom ostatka života.
Anksioznost, napadi panike i poremećaji vezanosti samo su neke od posljedica s kojima se djeca
i porodice obično moraju nositi do kraja života.
Evo dvije studije slučaja koje to ilustriraju:
"Kad sam se vratio, jako sam se bojao da će u nekom trenutku tamo stajati dvoje ljudi,
ili muškarci, koji će me samo ponovo odvesti."
"Pratila sam ga u školu šest mjeseci, sjedila sam pored njega i, da, činila sam sve što mi je
padalo na pamet da ga podržim i otklonim njegov strah."
"Paul je imao samo dvije godine kada je odveden iz svoje porodice.
Prestao je govoriti i i danas ima problema s govorom.
Osim toga, mnoga djeca također pate od traume zbog odvajanja od poznatog okruženja.
Ovo neizbježno dovodi do duboke traume i promjena u ponašanju djece.
Kada se roditeljima dozvoli da posjete svoju djecu, te posjete su obično nadzirane.
Na ove sastanke se primjenjuju strogi propisi, koji su obično vrlo rijetki.
Roditeljima nije dozvoljeno da pokazuju svoja osjećanja ili da govore o svojoj zajedničkoj prošlosti.
Ako se prekrše pravila, posjete će biti potpuno zabranjene.
Boravak kod kuće i njihove posljedice
Iako bi fokus trebao biti na dobrobiti djece, u većini slučajeva boravak u domu za djecu dramatično pogoršava njihovu situaciju.
Boravak u domu za djecu često ima ozbiljne posljedice za djecu i mlade.
Uzmimo opet Wakiju kao primjer.
"Šta je više od tri godine u domu učinilo veseloj Wakiji?"
Prilično me je promijenilo.
Bez obzira koliko god simpatična osoba koju ste upravo upoznali bila, ipak joj ne biste trebali zaista vjerovati.
To sam iz toga naučio.
Dr Christidis objašnjava da ovo nije izolovan slučaj:
Dakle, ukratko: djeci u institucijama uopće se ne pomaže.
Ovo može biti slučaj samo kod djece koja su zaista bila teško zlostavljana i kod kojih je
sudska medicina utvrdila vrlo jasne teške povrede:
Seksualno zlostavljanje – bez obzira na sve – da?
Ali postoje čitave studije o tome – dječji domovi, npr. katolički dječji domovi ili
diakonijske ustanove, javno su dostupni na internetu.
Preuzeo sam neke izvještaje koji su utvrdili da je gotovo 90% djece – ili kasnije mladih –
na neki način oštećeno prije nego što izađu.
Oni su ili ovisnici o drogama, alkoholičari ili su se okrenuli kriminalu.
Ne stiču nikakve pristojne kvalifikacije, nijedne, čak ni pristojnu radnu kvalifikaciju, pa često
postanu teret za državu jer su u, u onome što ...
Šta se dešava s djecom u domovima za djecu?
Oni se čuvaju na sigurnom čuvanju.
Imaju užasan omjer osoblja, zar ne?
Dakle, i tamo se štedi, jer je sve privatizovano.
Svi oni samo žele zaraditi profit.
Dakle, djeca su zapostavljena i ne potiču se.
Sve je to glupost, ono što oni govore.
Zbrinjavanje djece – veliki biznis
U 2022. godini, 121.000 djece živjelo je u domovima za djecu, a oko 86.000 djece živjelo je u hraniteljskim porodicama.
Trošak smještaja djeteta u dom za djecu na jednu godinu iznosi između 42.000 i 54.000 €.
Porodice dobijaju mjesečnu naknadu za hraniteljsku njegu u iznosu od 700 do 900 eura, zavisno od
uzrasta djeteta, za prihvatanje hraniteljske djece.
Porezni obveznici plaćaju 4,9 milijardi eura godišnje za ove mjere.
Sljedeći odlomak iz razgovora s zaposlenikom koji već decenijama radi u sistemu socijalne zaštite mladih ilustrira situaciju.
"Sektor stambenih usluga je definitivno područje koje donosi najviše novca."
Mislim, možeš vidjeti da su ustanove za stacionarno liječenje tokom godina sve više rasprostranjene.
Oni koji, da tako kažemo, izbacuju djecu na tržište su službe za zaštitu mladih.
"Bacite ga na tržište?"
"Hoću ovo reći sasvim namjerno:"
Baci ga na tržište! Jer tako je: sve je u novcu, sve je o novcu.
A ako mi služba za dobrobit mladih ponudi mladog čovjeka za određenu dnevnu ili mjesečnu naknadu, onda ja službi
za dobrobit mladih uputim ponudu, a služba za dobrobit mladih kaže hoće li tu ponudu prihvatiti ili ne.
Na kraju krajeva, to je posao.
I na kraju, službe za dobrobit mladih su sretne što imaju organizaciju koja im olakšava posao s mladima.
Osoblje službe za dobrobit mladih često ne uspijeva adekvatno procijeniti kako se djeca snalaze u ustanovama i da
li su mjere poduzete tamo prikladne i korisne za djecu.
Pojavljivali su se skandali da se djeca iz Njemačke šalju u inostranstvo u hraniteljske porodice i domove.
Nisu pohađali školu tamo, niti su njihove druge aktivnosti bile nadzirane ili supervizirane.
Ovdje finansijski aspekt ima prednost nad dobrobiti djeteta.
Institucija prima do 5.000 eura mjesečno po djetetu od službe za socijalnu zaštitu mladih.
Ako, na primjer, institucija pošalje dijete u hraniteljsku porodicu u Poljskoj, za to
je potrebno platiti samo 600 eura mjesečno.
Šta se dešava sa preostalim novcem često se ne provjerava.
Preopterećenje u centrima za socijalnu zaštitu mladih
Većina službi za socijalnu zaštitu mladih također je nedovoljno popunjena osobljem, a zaposlenici pate od stalnog preopterećenja.
Stoga nedostaje vremena i osoblja za nadzor mjesta boravka i dobrobiti djece.
Mnogi socijalni radnici daju ostavke na svoje poslove jer više ne mogu podržati način na koji se stvari rade.
Zaposlenik ureda za socijalnu zaštitu mladih iz Berlina komentariše:
"Činjenica je da ljudi više ne žele ostati ovdje i ne žele raditi pod ovim uslovima. Kolegi
ostavljaju jer su pod previše pritiskom i kažu:
Ne, za mene to više nije socijalni rad u smislu da to želim raditi – a zatim otići negdje drugdje.
Ovo pogoršava nevolju.
Osim toga, ostaje pitanje ko će onda obavljati posao tamo.
Dr Christidis, koji se godinama bavi nezakonitim uklanjanjima i lično je vodio mnoge slučajeve, komentariše na sljedeći način:
"A administracija, tj. osoblje službe za socijalnu zaštitu mladih, samo su izvršitelji, po mom mišljenju.
I nemoj misliti da, kao nekada, unutra ima psihologa ili socijalnih radnika, iako ih je tu i tamo nekoliko.
Sada imamo odgajatelja u vrtiću na nepuno radno vrijeme i motologa, koji je
odgovoran za terapiju pokretom ili nešto slično.
Ljudi koji u nekim slučajevima nemaju pojma. Također studenti koji su napustili fakultet; zaista u velikom broju.
To znači da nemaju profesionalnu stručnost, samo službeno ovlaštenje, zar ne?
Plate ih da rade takve stvari.
Ovaj kadrovski zastoj također znači da sigurnost, a samim tim i dobrobit djece koja su u egzistencijalnoj
krizi zbog zlostavljanja, zanemarivanja ili nasilja, više ne mogu biti zajamčene.
Iz ovoga je jasno da država, koja je godinama bila svjesna ovih zloupotreba, nije zabrinuta za djecu i njihovu dobrobit.
S obzirom na ograničen budžet, socijalni sektor se sada također suočava s rezovima u iznosu od milijuna funti.
Na ovom mjestu treba naglasiti sljedeće:
Mnogi zaposleni u službama za dobrobit mladih i edukatori u domovima uživaju u svom poslu i posvećeni su njemu.
Oni su dobrosrdačni i usmjereni na djecu i njihovu dobrobit.
Međutim, kao što je gore detaljno objašnjeno, za njih postaje sve nemoguće da svoj posao
obavljaju savjesno i s potrebnom pažnjom i pažljivošću.
Otvorena vrata za trgovinu djecom*
Još jedan aspekt koji će ovdje biti samo ukratko predstavljen je trgovina djecom.
U ovom neprozirnom i jedva nadgledanom sistemu lako je učiniti da djeca 'nestanu' a da to niko ne primijeti.
Dokazano je da se ovo dešava hiljadama djece svake godine.
Ova djeca mogu biti držana kao zarobljenici u dječjim bordelima, a također se koriste za ritualno zlostavljanje.
U institucijama i domovima djeca su često na milost i nemilost svojih njegovatelja i potpuno od njih zavisna.
Ovo otvara vrata zloupotrebi, a mnogi skandali u tom pogledu su već izašli na vidjelo.
Postalo je jasno da su visokopozicionirani političari, sudije, policajci i socijalni
radnici često bili umiješani u zlostavljanje djece.
Pogledajte druge emisije koje je Kla.TV već emitovala na ovu temu, a koje su navedene u odjavnoj špici ispod emisije.
Zaključak Postalo je jasno da su djeca traumatizirana i oštećena za cijeli život time što su im
službe za zaštitu mladih oduzele djecu iz porodica.
U mnogim slučajevima radi se o profitu i tretiranju djece kao "robe", umjesto da ih se štiti i čuva od opasnosti.
Sistem prikriva i podstiče ovo zlostavljanje.
Gospođa Christidis ovo objašnjava na sljedeći način:
Radi li se ovdje o tome da država preuzme nadzor nad obrazovanjem?
Hoće li roditelji biti lišeni svih svojih prava?
Još 2002. godine Olaf Scholz je rekao za novine Die Welt: "Želimo osvojiti zračni prostor iznad dječjih kreveta."
Ubrzo potom je rekao: "Mi, SPD, već smo stekli zračnu nadmoć nad dječjim krevetima."
Jednostavno rečeno, to znači da država ima što je moguće veći utjecaj na odgoj djece.
Roditeljska prava se zanemaruju i postoji vanjsko uplitanje u porodicu.
Ovo je u skladu s rodnom agendom koju je usvojila UN.
Između ostalog, ovo uključuje ukidanje roditeljskih prava nad djecom kako bi se nametnuo
globalno standardiziran porodični i društveni model.
Prema rodnoj ideologiji, odgovornost za odgoj i dobrobit djece ne leži prvenstveno na porodici, već na državi i njenim
institucijama, školama, centrima za mlade, internatima itd.
Uprkos svim skandalima i činjenicama koje se iznova pojavljuju u vezi s otmicom djece, krađom djece i trgovinom djecom,
takozvane ustavne države nije provela temeljite istrage niti otkrila sve činjenice kako bi se došlo do dna stvari.
Javni mediji također uglavnom šute, niti masovno objavljuju skandale niti zahtijevaju odgovornost od počinitelja.
Kontroverzni i kompromitirajući izvještaji su djelimično izbrisani iz medijskih arhiva.
Pa šta treba uraditi da se ovo zaustavi?
Brojne organizacije i pojedinci, poput posvećenih ljekara, psihologa i advokata koji se zalažu za prava djece,
imaju jasan odgovor na ovo pitanje: odnosi s javnošću djeluju.
Ove činjenice moraju biti objavljene.
Na primjer, u decembru 2023. godine, MWGFD e.V. je održao novinarski simpozij na temu
"Institucionalno zlostavljanje naše djece".
Želja MWGFD-a i svih onih koji brinu o dobrobiti naše djece je da se ovo pitanje svakodnevno dovede na pažnju
svih naših sugrađana, poput crvenog upozoravajućeg svjetla.
Ovo zahtijeva da svi mi pomognemo u širokom širenju ovih informacija.
Sudije, tužioci, nastavnici, edukatori i medicinski stručnjaci, posebno, moraju biti informisani i pozvani da
učine svoj dio kako bi isušili ovu neizrecivu močvaru.
Zaključak mora biti: trebamo hrabre ljude – vrijeme za šutnju i zatvaranje očiju je prošlo – sada je svako pozvan da djeluje.