Ispod možete pogledati program o: "Neispravnim stručnim izvještajima"
Prisilno uklanjanje djece
Ostati kod kuće i njegove posljedice
Zbrinjavanje djece – veliki posao
Preopterećenost u uredima za socijalnu skrb za mlade
Otvorena vrata za trgovinu djecom
U 2022. godini u Njemačkoj je zabilježeno više od 66.000 slučajeva stavljanja djece i mladih u skrb.
Zbrinuti su u državnu skrb i smješteni u hraniteljske obitelji ili domove.
Među njima je bilo 28.600 maloljetnih izbjeglica bez pratnje.
Godinama su se ove brojke uglavnom povećavale ili ostajale na sličnoj razini.
Njemačka je zemlja s najvećim brojem međunarodnih preseljenja.
Imaju li Njemačka doista najopasnije i najnekompetentnije roditelje na svijetu ili se iza
ovih alarmantno visokih brojki krije nešto drugo?
Ovaj program rasvjetljava problem i detaljno razmatra sustav koji stoji iza uklanjanja.
U većini od 66.000 slučajeva razlozi za uklanjanje djece iz skrbi roditelja nisu nasilje,
zanemarivanje niti ovisnost roditelja o alkoholu ili drogama.
Većina djece se uzima u skrb jer njihovi roditelji navodno nisu u stanju nositi se s time.
Ostali razlozi uključuju "poremećaje privrženosti" između roditelja i djece, "intoleranciju na privrženost" s
strane jednog roditelja ili – vjerovali ili ne – u mnogim slučajevima "previše blizak odnos između majke i djeteta".
U tim slučajevima dijete često jednostavno ima dobar i skladan odnos sa svojom majkom.
Neispravni izvještaji
Psihološka sudska izvješća o zakonskim skrbnicima često se pripremaju tijekom preuzimanja djece u skrb.
Ovi su izvještaji važna osnova za procjenu nadležnih sudaca obiteljskog suda, a ovisno o njihovim
rezultatima odlučit će se o budućoj sudbini djece.
Ova stručna mišljenja iznova i iznova nanose veliku štetu, jer dovode do masivnog uplitanja u obiteljski život.
Također dolaze uz visoku cijenu za one koji su pogođeni.
Mogu roditeljima koštati i do 15.000 eura, a ako roditelji ne mogu platiti, plaća porezni obveznik.
Ovo godišnje generira ukupno nekoliko stotina milijuna eura.
Međutim, ovi izvještaji često sadrže očite nedostatke.
Dr. Andrea Christidis, psihologinja, vještakinja, forenzička psihologinja i bihevioralna terapeutkinja, koja je
napisala više od 1.000 vještačkih izvještaja o obiteljskim pitanjima, daje sljedeću izjavu o ovoj temi:
Još nisam vidio nijedno izvješće koje je uistinu ispunilo sve tehničke zahtjeve.
Otkrio je ozbiljne nedostatke u gotovo svima njima.
U mnogim slučajevima procjenitelji su roditeljima ili dotičnom roditelju postavili dijagnozu nakon kratkih
razgovora, ponekad samo nakon telefonskih razgovora.
Dr. Christidis ovo objašnjava:
"Nažalost, prema važećem zakonu, svatko koga sudac imenuje smije pripremiti stručno mišljenje."
Može li to učiniti, drugo je pitanje.
Ako sudac kaže: "Da, on je dobar u tome, smatram ga kompetentnim", tada on može pripremiti stručna mišljenja.
Često se primjećuje da čak i obučeni psiholozi često rade na nescištički način.
Na primjer, Rohrschachov test mrlja s tintom koristi se kod djece.
Tamo vidi mrlje od tinte i traži se da opiše što u njima prepoznaje.
Takvi su testovi potpuno neprimjereni kao dokaz na sudu, a ipak se navode kao osnova za odluke o dobrobiti djeteta.
Dr. Christidis komentira:
Možeš to tumačiti kako god želiš. Jednostavno si slobodan.
Ovisi o psihi stručnjaka što u tome vidi, a ne nužno o onome što dijete vidi.
Na ovim nesci­fič­kim i izrazito kontroverznim temeljima može se dijagnosticirati bilo koji rezultat koji stručnjak želi.
Posljedice su u većini slučajeva fatalne.
Roditeljima se u izvješćima često dijagnosticira nedostatak roditeljskih vještina ili poremećaji ličnosti.
Ovo su dakle razlozi za gubitak skrbništva i smještaj djece u hraniteljske obitelji ili domove.
Većina ljudi nije svjesna ovih činjenica.
Nijedan od ovih postupaka nije otvoren za javnost, a gotovo nitko nema pristup tim procesima.
Prisilno uklanjanje djece i njegove posljedice
Praktične implikacije ovih neadekvatnih, često pretjeranih i pogrešnih procjena za pogođene obitelji
ilustrirane su u nastavku pomoću studija slučaja.
Sljedeće scene mogu biti vrlo uznemirujuće.
Međutim, mnoga djeca i njihovi roditelji iz prve ruke doživljavaju te strahote.
Zato vas molimo da ne gledate drugamo, nego da se suočite s patnjom ove djece i njihovih obitelji.
Djeca su slaba i bespomoćna, nemaju lobista i nitko ih ne čuje.
Osim ako se svatko od nas ne zauzme i aktivno se ne bori protiv ove nepravde.
U sljedećem slučaju majka je optužena za otuđivanje sina od oca jer je dječak sam rekao da ne želi posjećivati oca.
Majci je potom dijagnosticiran poremećaj ličnosti na temelju netočne procjene i oduzeta su joj roditeljska prava.
Iako je četverogodišnji dječak bio u krevetu s groznicom, otet je od majke, kao što se može vidjeti u nastavku.
Baka i djed su bili prisutni tog dana i snimili su scenu svojim mobitelima.
"I kćer je radila, a onda je zazvonilo, a onda su socijalne službe i otac djeteta navalili u hodnik."
I nogu su ugurali u vrata.
I onda su odlučili da Eliasa stave pod skrb i presele ga da živi sa svojim ocem.
I kćerka je došla ravno kući s posla.
Nakon kratkog vremena ponovno je zazvonilo zvono na vratima i stigao je izvršitelj.
A onda je sluga upitao Eliasa: "Tvoj tata stoji na vratima; želi te sada povesti sa sobom."
A onda je počeo plakati i rekao: "Ne, ne želim ići tamo."
A onda je izvršitelj opet otišao i rekao da Elias zasad ostane ovdje i oporavi se.
A onda su došli pet ili šest policajaca, sada ne mogu točno reći, i stali su oko kreveta gdje
je kći ležala s Eliasom i htjeli su ga odvesti.
"Moja supruga i ja tada smo imali prisebnost da jednostavno izvučemo svoje mobitele i
podignemo ih kako bismo nešto dokumentirali."
"Au, au, au." "Samo želim razgovarati s ocem djeteta."
Možemo li dobiti jaknu i cipele za dijete? Oprostite? Jaknu i cipele za dijete!
"Hoćeš li to donijeti?"
Dođi ovamo, Steffi. Dođi ovamo. Barem se oprosti.
"Recite zbogom jednom. Recite zbogom jednom. Recite zbogom jednom." "Pusti vrata. Pusti vrata."
"Koliko dugo nisi vidio svog sina?"
"Da, onda su prošla četiri mjeseca kad ga uopće nisam vidjela."
U sljedećem slučaju majka je pogrešno optužena za poremećaj ličnosti na temelju manjkavog
vještačkog mišljenja, a oduzeta su joj roditeljska prava.
Njezina kći snima kako zaposlenici službe za zaštitu djece, u pratnji policije, u pola šest ujutro stoje na
vratima i silom odvode njezinog sedmogodišnjeg sina.
"Da, i ako kažemo da naš brat ne želi otići, ne želi se udaljiti, onda ..." "Ne želim!"
Samo zato što netko tvrdi nešto što nije istina...
Ne želim! Ne želim ići!
Ali me ne možete optužiti da sam učinio išta pogrešno.
Nešto zaista loše. Djeca negdje gladuju i ništa se ne poduzima po tom pitanju.
Moje dijete je dobro zbrinuto i bit će izvedeno odavde.
Ne, ne ako ne želim. Ne želim!
Ali ne želim ići!
"Do danas još uvijek ne mogu iz glave izbaciti zvuk sinovljevih krikova kad su ga vukli niz stepenice."
A susjed preko puta je sve vidio.
Vidjela ga je kako se pokušava držati za okvir vrata dok su ga policajci odvlačili.
A onda je ovaj policajac, ogroman i snažan čovjek, iskrivio ruke mog malog sedmogodišnjeg sina i odveo ga od mene.
I onda se bacila preko njegovog ramena i otrčala s njim.
I moj sin je vrištao i vrištao i vrištao i vrištao.
I to ti neće izaći iz ušiju.
Mogao bi pomisliti da su to samo izolirani slučajevi i apsolutni izuzetak.
Nažalost, međutim, mnogi roditelji i djeca prijavljuju takve brutalne incidente.
Posljedice ovih traumatičnih iskustava često se ne mogu prevladati do kraja života.
Anksioznost, napadi panike i poremećaji vezanosti samo su neke od posljedica s kojima se djeca
i obitelji obično moraju nositi do kraja života.
Evo dva studija slučaja koja to ilustriraju:
"Kad sam se vratio, jako sam se bojao da će u nekom trenutku ondje stajati dvoje ljudi, ili
muškarci, koji će me jednostavno ponovno odvesti."
"Pratila sam ga u školu šest mjeseci, sjedila sam pored njega i, da, činila sam sve što mi je palo
na pamet da ga podržim i ublažim njegove strahove."
"Paul je imao samo dvije godine kada je odveden od svoje obitelji.
Prestao je govoriti i i danas ima problema s govorom.
Osim toga, mnoga djeca također pate od traume odvajanja od svog poznatog okruženja.
Ovo neizbježno dovodi do duboke traume i promjena u ponašanju djece.
Kada roditeljima je dopušteno posjećivati svoju djecu, te se posjete obično odvijaju pod nadzorom.
Na ove sastanke primjenjuju se strogi propisi, koji su obično vrlo rijetki.
Roditeljima nije dopušteno pokazivati svoje osjećaje ili razgovarati o svojoj zajedničkoj prošlosti.
Ako se pravila prekrše, posjete će biti potpuno zabranjene.
Boravak kod kuće i njegove posljedice
Iako bi fokus trebao biti na dobrobiti djece, u većini slučajeva boravak u dječjem domu dramatično pogoršava njihovu situaciju.
Boravak u dječjem domu često ima ozbiljne posljedice za djecu i mlade.
Uzmimo ponovno Wakiju kao primjer.
"Što su tri godine u domu učinile veseloj Wakiji?"
Prilično me je promijenilo.
Bez obzira koliko god simpatična bila osoba koju ste upravo upoznali, ionako joj ne biste trebali uistinu vjerovati.
To sam iz toga naučio.
Dr. Christidis objašnjava da ovo nije izoliran slučaj:
Dakle, ukratko: djeca u institucijama uopće nisu pomognuta.
Ovo može biti slučaj samo kod djece koja su doista bila teško zlostavljana i kod kojih je
sudska medicina utvrdila vrlo jasne ozbiljne ozljede:
Seksualno zlostavljanje – bez obzira na sve – da?
Ali postoje čitave studije o ovoj temi – dječji domovi, npr. katolički dječji domovi ili
dijakonalne ustanove, javno su dostupne na internetu.
Preuzeo sam neke izvještaje koji su otkrili da je gotovo 90% djece – ili kasnije tinejdžera
– na neki način oštećeno prije nego što izađu.
Oni su ili ovisnici o drogama, alkoholičari ili su se okrenuli kriminalu.
Ne stječu nikakve pristojne kvalifikacije, ni jednu jedinu, čak ni pristojnu radnu kvalifikaciju, pa
često postaju teret za državu jer su u, u onome što ...
Što se događa s djecom u domovima za djecu?
Oni se čuvaju na sigurnom čuvanju.
Imaju užasan omjer osoblja, zar ne?
Dakle, i tamo se štedi, jer je sve privatizirano.
Svi oni samo žele ostvariti profit.
Dakle, djeca su zapostavljena i nisu poticana.
Sve je to glupost što oni govore.
Zbrinjavanje djece – veliki posao
U 2022. godini 121.000 djece živjelo je u domovima za djecu, a oko 86.000 djece živjelo je u hraniteljskim obiteljima.
Trošak smještaja djeteta u dječji dom na jednu godinu iznosi između 42.000 i 54.000 €.
Obitelji primaju mjesečnu naknadu za udomiteljsku skrb u iznosu od 700 do 900 eura, ovisno o
dobi djeteta, za prihvaćanje udomljenog djeteta.
Porezni obveznici plaćaju 4,9 milijardi eura godišnje za ove mjere.
Sljedeći isječak iz razgovora s djelatnikom koji desetljećima radi u sustavu socijalne skrbi za mlade ilustrira situaciju.
"Sektor stambenih usluga je definitivno područje koje donosi najviše novca."
Mislim, možeš vidjeti da su ustanove za bolničko liječenje s godinama postale sve raširenije.
Oni koji, da tako kažemo, izbacuju djecu na tržište su uredi za socijalnu skrb za mlade.
"Bacite ga na tržište?"
"Reći ću ovo sasvim namjerno:"
Baci ga na tržište! Jer tako je: radi se o novcu, sve je u novcu.
A ako mi služba za dobrobit mladih ponudi mladu osobu za određenu dnevnu ili mjesečnu naknadu, onda ja dajem ponudu
službi za dobrobit mladih, a služba za dobrobit mladih odlučuje hoće li tu ponudu prihvatiti ili ne.
Ionako je to posao.
I na kraju, službe za dobrobit mladih su sretne kad imaju organizaciju koja im olakša posao s mladima.
Osoblje ureda za dobrobit mladih često ne uspijeva adekvatno procijeniti kako se djeca osjećaju u ustanovama
i jesu li poduzete mjere prikladne i korisne za djecu.
U više navrata izašlo je na vidjelo da su djeca iz Njemačke slana u inozemstvo u hraniteljske obitelji i domove.
Nisu pohađali školu tamo, niti su njihove druge aktivnosti bile nadzirane ili nadgledane.
Ovdje financijski aspekt ima prednost nad dobrobiti djeteta.
Institucija prima do 5.000 eura mjesečno po djetetu od službe za socijalnu skrb.
Ako, na primjer, ustanova pošalje dijete u hraniteljsku obitelj u Poljskoj, za to je potrebno platiti samo 600 eura mjesečno.
Što se događa s preostalim novcem često se ne provjerava.
Preopterećenje u uredima za socijalnu skrb za mlade
Većina ureda za socijalnu skrb za mlade također je nedovoljno popunjena osobljem, a zaposlenici pate od stalnog preopterećenja.
Stoga nedostaje vremena i osoblja za nadzor boravišta i dobrobiti djece.
Mnogi socijalni radnici daju otkaze jer više ne mogu podržati način na koji se od njih očekuje da rade.
Službenik za mlade iz Berlina komentira:
"Činjenica je da ljudi više ne žele ostati ovdje i ne žele raditi pod ovim uvjetima. Kolegi
odlaze jer su pod prevelikim pritiskom i kažu:
Ne, za mene to više nije socijalni rad u smislu da to želim raditi – i onda otići negdje drugdje.
Ovo pogoršava nevolju.
Osim toga, ostaje pitanje tko će onda obavljati posao tamo.
Dr. Christidis, koji se godinama bavi nezakonitim uklanjanjima i osobno je vodio mnoge slučajeve, komentira kako slijedi:
"A administracija, to jest osoblje ureda za socijalnu skrb za mlade, rekao bih, tek su izvršni agenti."
I nemoj misliti da ondje, kao nekad, ima psihologa ili socijalnih radnika, iako ih je tu i tamo ponešto.
Sada imamo odgajateljicu u vrtiću na nepuno radno vrijeme i motologa, koji je
odgovoran za terapiju pokretom ili nešto slično.
Ljudi koji u nekim slučajevima nemaju pojma. Također studenti koji su napustili sveučilište; zaista u velikom broju.
To znači da nemaju profesionalnu stručnost, već samo službeni autoritet, zar ne?
Plate ih da rade takve stvari.
Ovaj kadrovski zastoj također znači da sigurnost, a time i dobrobit djece koja su u egzistencijalnoj
krizi zbog zlostavljanja, zanemarivanja ili nasilja, više nije moguće zajamčiti.
Iz ovoga je jasno da država, koja je godinama bila svjesna ovih zlouporaba, nije zabrinuta za djecu i njihovu dobrobit.
S obzirom na ograničen budžet, socijalni sektor sada se također suočava s rezovima u iznosu od milijuna funti.
Na ovom mjestu treba naglasiti sljedeće:
Mnogi zaposlenici službi za dobrobit mladih i odgajatelji u domovima uživaju u svom poslu i predani su mu.
Oni su dobrosrdačni i usredotočeni na djecu i njihovu dobrobit.
Međutim, kao što je gore detaljno objašnjeno, njima je sve teže obavljati svoj posao savjesno i s potrebnom pažnjom i brigom.
Otvorena vrata za trgovinu djecom*
Još jedan aspekt koji će ovdje biti samo ukratko predstavljen je trgovina djecom.
U ovom nejasnom i jedva nadgledanom sustavu lako je učiniti da djeca 'nestanu' a da nitko ne primijeti.
Dokazano je da se ovo događa tisućama djece svake godine.
Ova djeca mogu biti držana kao zarobljenici u dječjim bordelima, a također se koriste za ritualno zlostavljanje.
U ustanovama i domovima djeca su često na milost i nemilost svojih skrbnika i potpuno ovisna o njima.
Ovo otvara vrata zlouporabi, a mnogi skandali u tom pogledu već su izašli na vidjelo.
Postalo je jasno da su visokopozicionirani političari, sudci, policajci i socijalni
radnici često bili uključeni u zlostavljanje djece.
Pogledajte ostale emisije koje je Kla.TV već emitirao na ovu temu, a koje su navedene u odjavnoj špici ispod emisije.
Zaključak Postalo je jasno da su djeca traumatizirana i trajno oštećena uklanjanjem iz
obitelji od strane službi za zaštitu mladih.
U mnogim slučajevima radi se o profitu i tretiranju djece kao "robe" umjesto o njihovoj zaštiti i sigurnosti od opasnosti.
Sustav prekriva i potiče ovo zlostavljanje.
Gospođa Christidis ovo objašnjava na sljedeći način:
Radi li se ovdje o tome da država preuzima nadzor nad obrazovanjem?
Hoće li roditelji biti lišeni svih svojih prava?
Još 2002. godine Olaf Scholz je rekao za novine Die Welt: "Želimo osvojiti zračni prostor iznad dječjih kreveta."
A ubrzo potom je rekao: "Mi, SPD, već smo stekli zračnu nadmoć nad dječjim krevetima."
Jednostavno rečeno, to znači da država ima što veći mogući utjecaj na odgoj djece.
Roditeljska prava se zanemaruju i postoji vanjsko uplitanje u obitelj.
Ovo je u skladu s rodnom agendom koju je usvojila UN.
Između ostalog, to uključuje ukidanje roditeljskih prava nad djecom kako bi se nametnuo
globalno standardiziran obiteljski i društveni model.
Prema rodnoj ideologiji, odgovornost za odgoj i dobrobit djece ne leži prvenstveno na obitelji, nego na državi i njezinim
institucijama, školama, centrima za mlade, internatima itd.
Unatoč svim skandalima i činjenicama koje se iznova pojavljuju u vezi s otmicom djece, krađom djece i trgovinom
djecom, takozvano ustavno državno odvijanje nije provelo temeljite istrage niti otkrilo istinu do kraja.
Javni mediji također ostaju uglavnom nijemi, niti masovno objavljuju skandale niti zahtijevaju odgovornost od počinitelja.
Kontroverzni i kompromitirajući izvještaji djelomično su izbrisani iz medijskih arhiva.
Pa što treba učiniti da se ovo zaustavi?
Brojne organizacije i pojedinci, poput predanih liječnika, psihologa i odvjetnika koji se zalažu za prava djece,
imaju jasan odgovor na ovo pitanje: odnosi s javnošću djeluju.
Ove činjenice moraju biti objavljene.
Na primjer, u prosincu 2023. godine, MWGFD e.V. održao je novinarski simpozij na temu
"Institucionalno zlostavljanje naše djece".
Želja MWGFD-a i svih onih koji brinu o dobrobiti naše djece jest da se ovo pitanje svakodnevno dovede na pažnju
svih naših sugrađana, poput crvenog upozoravajućeg svjetla.
Ovo zahtijeva da svi mi pomognemo proširiti ove informacije što je šire moguće.
Sudci, tužitelji, učitelji, edukatori i osobito medicinski djelatnici moraju biti informirani i pozvani da
učine svoj dio kako bi isušili ovu neizrecivu močvaru.
Zaključak mora biti: trebamo hrabre ljude – vrijeme šutnje i zatvaranja očiju je prošlo – sada su svi pozvani da djeluju.