Zemāk varat noskatīties raidījumu par: Kļūdaini ekspertu atzinumi.
Vardarbīga bērnu nolaupīšana
Aprūpe dzīvesvietā un tās sekas
Bērnu nodošana aprūpē - liels bizness
Pārslodze jauniešu labklājības birojos
Atvērtas durvis bērnu tirdzniecībai
2022. gadā vairāk nekā 66 000 bērnu un jauniešu Vācijā nonāca aprūpē.
Viņi tika nodoti valsts aprūpē un ievietoti audžuģimenēs vai mājās.
To skaitā bija 28 600 nepilngadīgi bēgļi bez pavadības.
Šie skaitļi parasti pieaug jau gadiem ilgi vai arī saglabājas līdzīgā līmenī.
Vācija ir valsts ar vislielāko starptautiski aizbildnībā nodoto bērnu skaitu.
Vai Vācijā patiešām ir visbīstamākie un nekompetentākie vecāki pasaulē, vai arī šie
satraucoši augstie skaitļi slēpj pavisam ko citu?
Šis raidījums izgaismo tumsu un tuvāk aplūko aizbildnības lietu sistēmu.
Lielākajā daļā no 66 000 gadījumu bērnu nolaupīšanas iemesli nav vardarbība, nolaidība
vai vecāku alkohola vai narkotiku atkarība.
Lielākā daļa bērnu nonāk aprūpē, jo viņu vecāki ir pārslogoti.
Citi iemesli ir pieķeršanās traucējumi starp vecākiem un bērnu, viena no vecākiem pieķeršanās neiecietība vai - saprotiet -
daudzos gadījumos pārāk ciešas attiecības starp māti un bērnu.
Šādos gadījumos bērnam bieži vien ir labas un harmoniskas attiecības ar māti.
Kļūdaini ekspertu ziņojumi
Par likumīgajiem aizbildņiem bieži tiek sastādīti psiholoģiskie tiesas ziņojumi, kad notiek viņu nodošana aprūpē.
Šie ziņojumi ir nozīmīgs pamats atbildīgo ģimenes lietu tiesu tiesnešu spriedumiem, un atkarībā no to
rezultātiem tiek lemts par turpmāko bērnu likteni.
Tādi novērtējumi vienmēr nodara lielu kaitējumu, jo izraisa masveida iejaukšanos ģimenē.
Tās ir arī dārgas cietušajiem.
Tie var izmaksāt vecākiem līdz pat 15 000 eiro un, ja viņi nespēj samaksāt, - nodokļu maksātājam.
Kopumā gadā tiek nopelnīti vairāki 100 miljoni eiro.
Šajos novērtējumos bieži vien ir acīmredzami trūkumi.
Dr. Andrea Christidis, psiholoģe, tiesu eksperte, tiesu psiholoģe un biheiviorālā terapeite, kura ir uzrakstījusi jau vairāk nekā
1000 ekspertīžu par ģimenes novērtēšanu, sniedz šādu paziņojumu:
Man nav bijis neviena eksperta atzinuma, kas patiešām atbilstu visām tehniskajām prasībām.
Gandrīz visās no tām tika konstatēti nopietni trūkumi.
Daudzos gadījumos eksperti diagnozi vecākiem vai attiecīgajiem vecākiem noteica pēc
īsām sarunām, dažkārt tikai pēc telefonsarunām.
Dr. Christidis to skaidro:
Diemžēl pašreizējā juridiskā situācija ir tāda, ka ekspertīzes var sagatavot jebkurš, kuru ieceļ tiesnesis.
Vai viņš to var izdarīt, ir cits jautājums.
Ja tiesnesis saka: Jā, viņš ir labs eksperts, es domāju, ka viņš ir kompetents, tad viņš var sagatavot ekspertīzes.
Bieži tiek norādīts, ka pat apmācīti psihologi bieži strādā nezinātniski.
Piemēram, ar bērniem tiek izmantots Roršaha plankuma tests.
Tur viņi redz tintes plankumus un viņiem ir jāapraksta, ko viņi tajos atpazīst.
Šādi testi ir pilnīgi nepiemēroti kā pierādījums tiesā, tomēr tie tiek minēti kā pamats,
lai pieņemtu lēmumu par bērna labklājību.
Dr Christidis saka:
Jūs varat tajā ievietot visu, ko vēlaties. Jūs vienkārši esat brīvi.
Tas ir atkarīgs no vērtētāja psihes, no tā, ko viņš tajā saskata, un ne vienmēr no tā, ko tajā saskata bērns..
Jebkuru eksperta vēlamo rezultātu var diagnosticēt, pamatojoties uz šo nezinātnisko un ļoti pretrunīgo pamatojumu.
Vairumā gadījumu sekas ir letālas.
Ziņojumos vecākiem bieži tiek diagnosticēts vecāku prasmju trūkums vai personības traucējumi.
Šie tad ir iemesli, kādēļ tiek zaudēta aizgādība un bērni tiek ievietoti audžuģimenēs vai ģimenēs.
Lielākā daļa cilvēku šos faktus nezina.
Visas šīs procedūras nav publiski pieejamas, un gandrīz nevienam nav piekļuves šiem procesiem.
Vardarbīga bērnu nolaupīšana un tās sekas
Turpmāk, izmantojot konkrētu gadījumu izpēti, ir parādīts, ko praktiski var nozīmēt šo neatbilstošo un bieži vien
pārspīlēto un kļūdaino ziņojumu izdošana attiecīgajām ģimenēm.
Šādas ainas var būt ļoti satraucošas.
Tomēr daudzi bērni un viņu vecāki ar šo nežēlību saskaras klātienē.
Tāpēc mēs lūdzam jūs novērsties un stāties pretī bērnu un ģimeņu ciešanām.
Bērni ir vāji un bezpalīdzīgi, viņiem nav lobija, un neviens viņus nedzird.
Ja vien katrs no mums nepievērsīs uzmanību šai netaisnībai un neiesaistīsies tās apkarošanā.
Nākamajā gadījumā māte tiek apsūdzēta par dēla atsvešināšanu no bērna tēva, jo zēns pats teica, ka nevēlas apmeklēt tēvu.
Pēc tam kļūdaina eksperta atzinuma rezultātā mātei tika diagnosticēti personības
traucējumi, un viņai tika atņemta aizgādība.
Lai gan četrus gadus vecais zēns gulēja gultā ar drudzi, viņš tika atņemts mātei, kā redzams zemāk.
Vecvecāki tajā dienā bija klāt un filmēja šo ainu ar saviem mobilajiem tālruņiem.
Un meita bija darbā, un tad atskanēja zvans, un tad jauniešu labklājības birojs un bērna tēvs iebruka gaitenī.
Un kāja tika ielikta durvīs.
Tad viņi pieņēma lēmumu, un Eliass tika nodots aprūpē un pārcelts pie tēva.
Un meita tūlīt atgriezās mājās no darba.
Pēc neilga laika atkal atskanēja zvans, un atnāca tiesu izpildītājs.
Un tad tiesu izpildītājs jautāja Eliasam: Tavs tēvs ir pie durvīm, viņš grib tevi paņemt līdzi.
Un tad viņš sāka raudāt un teica: Nē, es tur negribu iet.
Un tad tiesu izpildītājs atkal aizgāja un teica, ka Eliasam pagaidām jāpaliek šeit un jāveseļojas.
Un tad pieci vai seši policisti, tagad pat nevaru precīzi pateikt, nāca un stāvēja ap gultu, kur
gulēja meita ar Eliasu, un gribēja viņu aizvest.
Tad mums ar sievu pietika apķērības un mēs vienkārši izvilkām savus mobilos telefonus un
turējām tos rokās, lai kaut ko dokumentētu.
Auš, au, au, au.Es tikai gribu runāt ar bērna tēvu.
Vai mēs varam sagādāt bērnam jaku un apavus? Lūdzu? Jaciņu un apavus bērnam!
Vai vēlaties to saņemt?
Nāc šurp, Stefija. Nāc šeit. Vismaz atvadies.
Atvadies vienreiz. Atvadies vienreiz. Atvadies vienreiz. Atlaidiet durvis. Atlaidiet durvis.
Cik ilgi jūs neesat redzējis savu dēlu?
Jā, tad bija četri mēneši, kad es viņu vispār neredzēju.
Nākamajā lietā māte tika nepatiesi apsūdzēta par personības traucējumiem, pamatojoties uz neatbilstošu
eksperta atzinumu, un tāpēc tai tika atņemta aizgādība.
Viņas meita stāsta, kā pusseptiņos no rīta pie durvīm stājas jauniešu labklājības biroja darbinieki policijas pavadībā
un piespiedu kārtā aizved viņas septiņus gadus veco dēlu.
Jā, un, ja mēs sakām, ka mūsu brālis negrib iet ārā, negrib aiziet, tad... Es negribu!
Tikai tāpēc, ka kāds apgalvo kaut ko, kas nav taisnība...
Es to negribu! Es negribu iet!
Bet jūs taču nevarat mani apsūdzēt, ka es daru ko sliktu.
Kaut kas ļoti slikts. Bērni kaut kur mirst badā, un nekas nenotiek.
Mans bērns ir labi aprūpēts un aizvests no šejienes..
Nē, bet, ja es negribu. Es negribu!
Bet es negribu iet!
Es joprojām nevaru no ausīm izdzēst to dēla kliedzienu, kad viņi viņu vilka lejā pa kāpnēm.
Un kaimiņš pāri ceļam visu pamanīja.
Viņa bija redzējusi, kā viņš mēģina pieķerties durvju rāmim, kad policija viņu aizvilka.
Un tad šis policists, ļoti spēcīgs vīrietis, savilka manam mazajam septiņus gadus vecajam dēlam rokas un atvilka viņu no manis.
Un tad pārmeta viņam plecā un aizgāja kopā ar viņu.
Un mans dēls kliedza un kliedza un kliedza un kliedza.
Un to no ausīm nevar dabūt ārā..
Jūs varētu domāt, ka tie ir tikai atsevišķi gadījumi un absolūti izņēmumi.
Diemžēl daudzi vecāki un bērni ziņo par šādiem brutāliem incidentiem.
Šo traumatisko pārdzīvojumu sekas bieži vien paliek neatrisinātas visu mūžu.
Trauksme, panikas lēkmes un pieķeršanās traucējumi ir tikai neliela daļa no sekām, ar kurām bērniem un
ģimenēm parasti nākas cīnīties visu atlikušo dzīvi.
Šeit ir divi piemēri, kas to ilustrē:
Kad es atgriezos, es ļoti baidījos, ka kādā brīdī es tur atradīšu divus cilvēkus vai vīriešus, kas mani atkal aizvedīs prom.
Tad es sešus mēnešus pavadīju viņu uz skolu, sēdēju viņam līdzās un, jā, es darīju visu, ko jūs varat
iedomāties, lai pavadītu bērnu un noņemtu viņam bailes.
Paulam bija tikai divi gadi, kad viņu atņēma no ģimenes.
Viņš pārstāja runāt, un vēl šodien viņam ir runas problēmas.
Daudzi bērni cieš arī no traumām, ko viņiem sagādā izraušana no ierastās vides.
Tas neatgriezeniski noved pie dziļiem ievainojumiem un bērnu uzvedības izmaiņām.
Ja vecākiem tiek atļauts apmeklēt bērnus, tad šie apmeklējumi parasti notiek uzraudzībā.
Sanāksmēm, kas parasti notiek ļoti reti, piemēro stingrus noteikumus.
Vecākiem nav atļauts izrādīt nekādas jūtas vai runāt par kopīgo pagātni.
Ja noteikumi tiks pārkāpti, apmeklējumi tiks pilnībā aizliegti.
Palikšana mājās un tās sekas
Lai gan ir domāts par bērnu labklājību, uzturēšanās aprūpes iestādē vairumā gadījumu krasi pasliktina bērnu stāvokli.
Stacionārā aprūpe bērniem un jauniešiem bieži rada nopietnas sekas.
Vakija ir vēl viens šāds piemērs.
Ko vairāk nekā trīs gadi, kas pavadīti mājās, ir izdarījuši ar dzīvespriecīgo Vakiju?
Tas mani ir ļoti mainījis.
Lai arī cik jauks ir cilvēks, ar kuru tikko esat iepazinies, jums tomēr nevajadzētu viņam uzticēties.
Tas ir tas, ko es no tā esmu iemācījies.
Dr. Christidis skaidro, ka šis nav atsevišķs gadījums:
Tātad... ļoti īsi: bērniem vispār netiek sniegta nekāda palīdzība iestādēs.
Tas var attiekties tikai uz bērniem, kuri patiešām ir tikuši smagi ļaunprātīgi izmantoti un kuriem tiesu
medicīnā ir skaidri konstatēti nopietni ievainojumi:
Seksuāla vardarbība - neatkarīgi no tā - jā?
Bet - ir veseli pētījumi - bērnu nami, piemēram, katoļu bērnu nami vai diakonijas organizācijas, ir publiski pieejami tīmeklī.
Esmu lejupielādējis dažus, kuri paši ir sapratuši, ka gandrīz 90 % bērnu pirms - vai pusaudžu
vēlāk - pirms iznākšanas ir kaut kādā veidā bojāti.
Viņi ir narkomāni, alkoholiķi vai noziedznieki.
Viņi neiegūst nekādu pienācīgu kvalifikāciju, nekādu, pat ne pienācīgu darba kvalifikāciju, tāpēc viņi
bieži vien pēc tam maksā valstij, jo viņi ir, kādā ...
Kas tiek darīts ar bērniem bērnu namos?
Tie tiek uzglabāti.
Viņiem ir tāda personāla skaita proporcija, kas liek jums raudāt - jā?
Tāpēc arī tur tiek taupīts, viss tiek privatizēts.
Viņi visi vēlas tikai gūt peļņu.
Tāpēc bērni tiek apturēti un netiek iedrošināti.
Tas, ko viņi saka, ir muļķības.
Aprūpes aprūpe - liels bizness
2022. gadā 121 000 bērnu dzīvoja aprūpes iestādēs un aptuveni 86 000 bērnu - audžuģimenēs.
Apmešanās mājās maksā no 42 000 līdz 54 000 eiro par vienu bērnu uz vienu gadu.
Par audžuģimenes uzņemšanu ģimene saņem ikmēneša aprūpes pabalstu no 700 līdz 900 eiro atkarībā no bērna vecuma.
Nodokļu maksātāji par šiem pasākumiem ik gadu maksā 4,9 miljardus eiro.
Situāciju ilustrē šāds fragments no sarunas ar darbinieku, kurš jau vairākus gadu desmitus strādā jauniešu labklājības jomā.
Stacionārā ir tā joma, kas nes visvairāk naudas.
Galu galā var redzēt, ka stacionāri gadu gaitā kļūst arvien izplatītāki.
Tie, kas, tā sakot, izmet bērnus tirgū, ir jauniešu labklājības dienesti.
Izmest to tirgū?
Es to saku apzināti:
Izmetiet to tirgū! Jo tā tas ir: runa ir par naudu, runa ir par naudu.
Un, ja jauniešu labklājības birojs man piedāvā jaunieti par noteiktu dienas vai mēneša likmi, tad es iesniedzu piedāvājumu
jauniešu labklājības birojam, un jauniešu labklājības birojs saka, ka es pieņemu vai nepieņemu šo piedāvājumu.
Galu galā tas ir bizness.
Un jauniešu labklājības dienesti galu galā ir laimīgi, ja viņiem ir organizācija, kas noņem jauniešus no viņu rokām.
To, kā bērniem klājas centros un vai tajos veiktie pasākumi ir saprātīgi un noderīgi bērniem, jaunatnes lietu
pārvaldes darbinieki bieži vien pietiekami nepārbauda.
Atkal un atkal atklātībā nāca skandāli par to, ka bērni no Vācijas tiek nodoti audžuģimenēm un mājām ārzemēs.
Viņi tur neapmeklēja skolu, un viņu citas aktivitātes netika uzraudzītas vai pārraudzītas.
Šajā gadījumā finansiālais aspekts ir svarīgāks par bērna labklājību.
Organizācija no jauniešu labklājības dienesta saņem līdz 5000 eiro mēnesī par bērnu.
Ja organizācija nosūta bērnu, piemēram, uz audžuģimeni Polijā, par to ir jāmaksā tikai 600 eiro mēnesī.
Bieži netiek pārbaudīts, kas notiek ar pārējo naudu.
Jauniešu labklājības dienestu pārslodze
Lielākajā daļā jauniešu labklājības biroju trūkst arī darbinieku, un darbinieki ir pastāvīgi pārslogoti.
Tāpēc trūkst laika un darbinieku, lai uzraudzītu bērnu atrašanās vietu un labklājību.
Daudzi sociālie darbinieki aiziet no darba, jo vairs nespēj atbalstīt to, kā tiek veikts darbs.
Par šo tēmu stāsta Berlīnes jaunatnes lietu speciālists:
Vienkārši cilvēki vairs nevēlas šeit palikt un vairs nevēlas strādāt šādos darba apstākļos, aiziet
kolēģi, kuri vienkārši ir pārāk aizņemti un saka:
Nē, man tas vairs nav sociālais darbs tādā nozīmē, ka es vēlos to darīt - un pēc tam doties kaut kur citur.
Tas vēl vairāk saasina situāciju.
Jautājums paliek arī par to, kas tur veiks darbu.
Dr. Christidis, kurš jau gadiem ilgi nodarbojas ar nelikumīgu aizturēšanu un personīgi pārrauga daudzas lietas, komentē šādi:
Un administrācija, t.i., jauniešu labklājības biroja darbinieki, es teiktu, ka viņi ir tikai izpildītāji.
Un jums nav jādomā, ka tur ir psihologi vai sociālie pedagogi, kā tas reizēm bija agrāk.
Dažreiz mums ir bērnudārza audzinātāja, dažreiz ir motologs, kas atbild par kustību terapiju vai ko tamlīdzīgu.
Cilvēki, kuriem nav nekāda priekšstata - daži no viņiem. Arī augstskolu beidzēji; patiešām masveidā.
Tas nozīmē, ka viņiem nav kompetences, viņiem ir tikai oficiāla kompetence, vai ne?
Par to viņi saņem naudu.
Šis darbinieku trūkums nozīmē arī to, ka vairs nav iespējams garantēt to bērnu drošību un līdz ar to arī
labklājību, kuri nonākuši eksistenciālās vajadzībās ļaunprātīgas izmantošanas, nevērības vai vardarbības dēļ.
Tas skaidri parāda, ka valsts, kas jau gadiem ilgi zina par šiem pārkāpumiem, nav norūpējusies par bērniem un viņu labklājību.
Ņemot vērā saspringto budžeta situāciju, arī sociālajai nozarei tagad draud miljonu finansējuma samazinājums.
Šajā brīdī jāuzsver sekojošais:
Mājās ir daudz jauniešu aprūpes darbinieku un audzinātāju, kuriem patīk viņu darbs un kuri ir apņēmības pilni.
Viņi ir labsirdīgi un koncentrējas uz bērniem un viņu labklājību.
Tomēr, kā sīkāk paskaidrots iepriekš, viņiem kļūst arvien grūtāk veikt savu darbu apzinīgi un ar nepieciešamo rūpību un uzmanību.
Atvērtas durvis bērnu tirdzniecībai*
Vēl viens aspekts, kas šeit ir tikai īsi izklāstīts, ir bērnu tirdzniecība.
Šajā necaurspīdīgajā un maz kontrolētajā sistēmā ir viegli panākt, ka bērni pazūd nepamanīti.
Ir pierādīts, ka tas katru gadu notiek ar tūkstošiem bērnu.
Šos bērnus var turēt nebrīvē bērnu bordeļos, kā arī izmantot rituālai vardarbībai.
Iestādēs un mājās bērni bieži vien ir atkarīgi no aprūpētāju žēlastības un pilnīgi atkarīgi.
Tas paver iespēju ļaunprātīgai izmantošanai, un daudzi skandāli jau ir izskanējuši.
Kļuva skaidrs, ka augsta ranga politiķi, tiesneši, policisti un sociālie darbinieki bieži
bija iesaistīti bērnu ļaunprātīgā izmantošanā.
Skatiet citas iepriekš publicētās Kla.TV programmas par šo tēmu, kas ir uzskaitītas zem programmas.
Secinājumi Ir kļuvis skaidrs, ka jauniešu labklājības dienestu veiktās bērnu nolaupīšanas
rezultātā bērni tiek traumēti un bojāti uz mūžu.
Daudzos gadījumos runa ir par peļņu un bērnu kā preci, nevis par tā aizsardzību un pasargāšanu no kaitējuma.
Sistēma slēpj un veicina šādu ļaunprātīgu izmantošanu.
Christidis kundze to skaidro šādi:
Vai runa ir par izglītības pārņemšanu valsts pārziņā?
Vai vecākiem tiek atņemtas visas viņu tiesības?
2002. gadā Olafs Šolcs laikrakstam Die Welt sacīja: Mēs vēlamies iekarot gaisa suverenitāti pār bērnu gultām.
Un drīz pēc tam viņš teica: Mums ir, SPD jau ir pacēlusi gaisa suverenitāti pār gultiņām.
Vienkāršā valodā tas nozīmē, ka valstij ir pēc iespējas lielāka ietekme uz bērnu audzināšanu.
Vecāku tiesības netiek ievērotas, un ģimene tiek ietekmēta no ārpuses.
Tas atbilst ANO pieņemtajai dzimumu līdztiesības programmai.
Viens no mērķiem ir likvidēt vecāku tiesības pār saviem bērniem, lai ieviestu globālu, sinhronizētu ģimenes un sociālo modeli.
Jo saskaņā ar gender ideoloģiju atbildība par bērnu audzināšanu un labklājību primāri nepieder ģimenei, bet gan valstij un
tās iestādēm, skolām, jauniešu centriem, internātskolām utt.
Neraugoties uz visiem skandāliem un faktiem, kas pastāvīgi izplūst atklātībā saistībā ar bērnu nolaupīšanu, bērnu zādzībām
un bērnu tirdzniecību, no tā dēvētās konstitucionālās valsts puses nav veiktas pamatotas izmeklēšanas un atklājumi līdz galam.
Arī sabiedriskie plašsaziņas līdzekļi lielākoties klusē un neinformē par skandāliem plašā
mērogā, kā arī nepieprasa vainīgo atbildību.
Daži sprādzienbīstami un maldinoši ziņojumi tika dzēsti no plašsaziņas līdzekļu arhīviem.
Tātad kāda ir kārtība, lai to apturētu?
Daudzām organizācijām, indivīdiem, piemēram, apņēmīgiem ārstiem, psihologiem un juristiem, kas cīnās par bērnu
tiesībām, ir skaidra atbilde: sabiedrisko attiecību darbs.
Šie fakti ir jāpublisko.
Piemēram, 2023. gada decembrī notika preses simpozijs par tēmu Institucionāli uzbrukumi mūsu bērniem, ko organizēja MWGFD e.V..
PVDD un visi, kam rūp mūsu bērnu labklājība, vēlas, lai šis jautājums kā sarkana brīdinājuma signāllampiņa
ik dienu tiktu aktualizēts visiem mūsu līdzpilsoņiem.
Mums visiem ir jānodrošina, lai šī informācija tiktu izplatīta plašā mērogā.
Visi tiesneši, prokurori, skolotāji, pedagogi un jo īpaši ārsti ir jāinformē un jāaicina darīt
savu darbu, lai nosusinātu šo neaprakstāmo purvu.
Secinājumam jābūt šādam: Mums ir vajadzīgi drosmīgi cilvēki - laiks klusēt un
izvairīties ir beidzies - tagad ir vajadzīgi visi.