Испод можете да гледате програм о: "Неисправним стручним извештајима"
Принудно уклањање деце
Останак код куће и његове последице
Збрињавање деце – велики бизнис
Преоптерећеност у канцеларијама за заштиту малолетника
"Отворена врата за трговину децом"
У 2022. години у Немачкој је било више од 66.000 случајева смештања деце и младих у старатељство.
Претпостављено је државно старање над њима и смештени су у хранитељске породице или домове.
Међу њима је било 28.600 малолетних избеглица без пратње.
Већ годинама ови бројеви углавном расту или остају на сличном нивоу.
Немачка је земља са највише међународних пресељења.
Да ли Немачка заиста има најопасније и најнеспособније родитеље на свету, или иза ових
алармантно високих цифара стоји нешто друго?
Овај програм баца светло на то питање и детаљно разматра систем који стоји иза исељења.
У већини од 66.000 случајева разлози за уклањање деце из старања родитеља нису насиље,
занемаривање или зависност родитеља од алкохола или дрога.
Већина деце се узима под старање јер њихови родитељи наводно нису у стању да се носе.
Други разлози укључују "поремећаје везаности" између родитеља и деце, "нетолеранцију на везаност" са стране једног
родитеља или – веровали или не – у многим случајевима "претерано блиску везу између мајке и детета".
У тим случајевима дете често једноставно има добар и хармоничан однос са мајком.
Нетачни извештаји
Психолошки судски извештаји о законским старатељима често се припремају у току преузимања деце у старатељство.
Ови извештаји су важна основа за процену надлежних судија породичног суда и, у зависности од
њихових налаза, одлучиће се о будућој судбини деце.
Ова стручна мишљења изнова и изнова наносе велику штету, јер доводе до масовног мешања у породични живот.
Они такође носе висок трошак за оне који су погођени.
Могу коштати родитеље и до 15.000 евра, а ако не могу да плате, плаћају порески обвезници.
Ово годишње генерише укупно неколико стотина милиона евра.
Ови извештаји често садрже очигледне недостатке.
Др Андреа Христидис, психолог, вештак, судски психолог и бихејвиорални терапеут, која је написала више од 1.000 вештачких
извештаја о породичним питањима, даје следећу изјаву о овој теми:
Још нисам видео ниједан извештај који заиста испуњава све техничке захтеве.
Утврђене су озбиљне недостатке у скоро свим њима.
У многим случајевима, процењивачи су родитељима или родитељу у питању поставили дијагнозу након кратких
разговора, понекад само након телефонских разговора.
Др Христидис ово објашњава:
"Нажалост, према важећем закону, свако кога судија именује има дозволу да припреми стручно мишљење.
Да ли он то може да уради је друго питање.
Ако судија каже: "Да, он је добар у томе, сматрам га компетентним", онда он може да припреми стручне извештаје.
Често се примећује да чак и обучени психолози често раде на ненаучан начин.
На пример, Роршахов тест мрља мастила се користи са децом.
Тамо оно види мрље од мастила и од њега се тражи да опише шта у њима препознаје.
Такви тестови су потпуно неприкладни као доказ на суду, а ипак се наводе као основа за одлуке о благостању детета.
Др Христидис коментарише:
Можете то тумачити како год желите. Ви сте једноставно слободни.
То зависи од начина размишљања стручњака, од онога што он у томе види, а не нужно и од онога што дете види.
На овим ненаучним и веома контроверзним основама може се дијагностиковати било који резултат који стручњак жели.
Последице су у већини случајева фаталне.
У извештајима се родитељима често дијагностикује недостатак родитељских вештина или поремећаји личности.
Ово су, дакле, разлози за губитак старатељства и смештај деце у хранитељске породице или домове.
Већина људи није упозната са овим чињеницама.
Ниједна од ових процедура није отворена за јавност, и скоро нико нема приступ овим процесима.
Принудно одвођење деце и његове последице
Практичне импликације за погођене породице ових неадекватних, често преувеличаних и погрешних
процена илустроване су у наставку кроз студије случаја.
Следеће сцене могу бити веома узнемирујуће.
Међутим, многа деца и њихови родитељи лично доживљавају ова зверства.
Зато вас молимо да не одвратите поглед, већ да се суочите са патњом ове деце и њихових породица.
Деца су слаба и беспомоћна, немају лоби и нико их не чује.
Осим ако сваки од нас не заузме став и активно се не бори против ове неправде.
У следећем случају мајка је оптужена за удаљавање свог сина од оца јер је дечак сам рекао да не жели да посећује оца.
Мајци је затим дијагностиковано поремећај личности на основу погрешног стручног мишљења,
и њена права на старатељство су јој одузета.
Иако је четворогодишњи дечак био у кревету са грозницом, отето је од мајке, као што се види у наставку.
Бака и деда су били присутни тог дана и снимали су сцену својим мобилним телефонима.
"И кћи је радила, а онда је звонило, а онда су социјалне службе и отац детета улетели у ходник."
И нога је убачена у врата.
А онда су одлучили да Елијас буде смештен у старатељство и пресели се да живи са оцем.
И кћи је дошла право кући са посла.
Непосредно потом поново је зазвонило звонце на вратима и стигао је извршитељ.
А онда је пристава упитао Елијаса: "Твој тата стоји испред врата; жели да те сада поведе са собом."
А онда је почео да плаче и рекао: "Не, не желим да идем тамо."
А онда је извршитељ опет отишао и рекао да Елијас за сада остане овде и опорави се.
А онда су дошли пет или шест полицајаца, сад не могу ни тачно да кажем, и стајали су око кревета где
је кћи лежала са Елијасом и хтели су да га одведу.
"Моја супруга и ја смо тада имали присуство духа да једноставно извучемо своје мобилне
телефоне и подигнемо их да нешто забележимо."
"Ау, ау, ау." "Само желим да разговарам са оцем детета."
"Можемо ли да набавимо јакну и ципеле за дете?" "Извините?" "Јакну и ципеле за дете!"
"Да ли бисте хтели да то донесете?"
Дођи овде, Стефи. Дођи овде. Барем се поздрави.
"Реци збогом једном. Реци збогом једном. Реци збогом једном." "Пусти врата. Пусти врата."
"Колико дуго нисте видели свог сина?"
"Да, онда је било четири месеца када га уопште нисам видела."
У следећем случају мајка је погрешно оптужена за поремећај личности на основу нетачне стручне процене и
као резултат јој је ускраћено право на старатељство.
Њена кћи снима како у пола шест ујутру службеници органа за заштиту малолетника, уз пратњу полиције,
стоје на вратима и силом одводе њеног седмогодишњег сина.
"Да, и када кажемо да наш брат не жели да оде, не жели да се удаљи, онда ..." "Не желим!"
Само зато што неко тврди нешто што није истина...
Не желим! Не желим да идем!
Али не можете да ме оптужите да сам учинио било шта погрешно.
Нешто заиста лоше. Деца негде гладују и ништа се не предузима по том питању.
Моје дете је добро збринуто и биће одавде изведено.
Не, ако не желим. Не желим!
Али ја не желим да идем!
"До данас још увек не могу да из главе избацим звук синoвих врикова када су га вукли низ степенице."
И комшија преко пута је видео све.
Видела га је како покушава да се држи за оквир врата када су га полицајци одвели.
А онда је овај полицајац, огроман, снажан човек, искривио руке мог малог седмогодишњег сина и одвукао га од мене.
А онда се бацила преко његовог рамена и побегла с њим.
И мој син је вриштао и вриштао и вриштао и вриштао.
И нећеш моћи да то избациш из ушију.
Могло би се помислити да су ово само појединачни случајеви и апсолутна изузетака.
Нажалост, међутим, многи родитељи и деца пријављују такве бруталне инциденте.
Последицама ових трауматичних искустава често се не може суочити током целог живота.
Анксиозност, напади панике и поремећаји везивања само су неке од последица са којима се деца и
породице обично морају борити током целог живота.
Ево две студије случаја које илуструју ово:
"Када сам се вратила, била сам веома уплашена да ће у неком тренутку тамо стајати две особе, или
мушкарци, који ће ме једноставно поново одвести."
"Пратила сам га у школу шест месеци, седела сам поред њега и, да, урадила сам све што сам
могла да га подржим и уклоним његов страх."
"Пол је имао само две године када је одведен из породице.
Он је престао да говори и данас има проблема са говором.
Поред тога, многа деца такође трпе трауму због одвајања од познатог окружења.
Ово неизбежно доводи до дубоке трауме и промена у понашању деце.
Када родитељима буде дозвољено да посете своју децу, те посете су обично под надзором.
На ове састанке примењују се строге прописе, које су обично веома ретке.
Родитељи не смеју да показују никакве емоције нити да причају о својој заједничкој прошлости.
Ако се правила прекрше, посете ће бити потпуно забрањене.
Боравци код куће и њихове последице
Иако би фокус требало да буде на добробити деце, у већини случајева боравак у дому за
децу драматично погоршава њихову ситуацију.
Боравак у дому за децу често има озбиљне последице по децу и младе људе.
Узмимо поново Вакију за пример.
"Шта су три године у дому учиниле веселој Вакији?"
То ме је прилично променило.
Без обзира колико год је неко кога сте управо упознали био љубазан, ипак му заиста не бисте требали веровати.
То сам из тога научио.
Др Христидис објашњава да ово није изолациони случај:
"Дакле, укратко: Деци у институцијама уопште није помогнуто."
Ово може бити само случај са децом која су заиста била тешко злостављана и код којих је судска
медицина утврдила врло јасне и озбиљне повреде:
Сексуално злостављање – без обзира на све – да?
Али постоје читаве студије о овој теми – дечји домови, нпр. католички дечји домови или
дијаконске установе, јавно су доступне на интернету.
Преузео сам неке извештаје који су утврдили да је скоро 90% деце – или младих касније –
на неки начин оштећено пре него што изађу.
Они су или наркомани, алкохоличари или су се окренули криминалу.
Они не стичу никакве пристојне квалификације, ни једне, чак ни пристојну радну квалификацију, па често
завршавају као терет за државу јер су у, у чему...
Шта се дешава са децом у домовима за децу?
Они се држе у безбедном притвору.
Они имају застрашујући однос особља, зар не?
Дакле, и тамо се штеди, јер је све приватизовано.
Они сви само желе да остваре профит.
Дакле, деца су запостављена и нису охрабрена.
То је све глупост, оно што они говоре.
Узимање деце у старатељство – велики бизнис
У 2022. години 121.000 деце живело је у дечјим домовима, а око 86.000 деце живело је у хранитељским породицама.
Трошак смештаја детета у дечји дом на једну годину износи између 42.000 и 54.000 евра.
Породице добијају месечну надокнаду за хранитељство у износу од 700 до 900 евра, у зависности од
старости детета, за прихватање хранитељског детета.
Порески обвезници плаћају 4,9 милијарди евра годишње за ове мере.
Следећи одломак из разговора са запосленим који већ деценијама ради у систему социјалне заштите младих илуструје ситуацију.
"Сектор становања је дефинитивно област која доноси највише новца."
Мислим, можете видети да су стационарни капацитети током година постали све распрострањенији.
Они који, такорећи, бацају децу на тржиште су канцеларије за заштиту малолетника.
"Баците га на тржиште?"
"Рећи ћу ово сасвим одмерено:"
Баци га на тржиште! Јер тако је: све је у новцу, све је у новцу.
А ако ми служба за заштиту малолетника понуди младића по одређеној дневној или месечној тарифи, онда ја
дајем понуду тој служби, а служба за заштиту малолетника одлучује да ли ће ту понуду прихватити или не.
Уосталом, то је посао.
И на крају, службе за социјалну заштиту младих су срећне што имају организацију која им скида младе са врата.
Особље органа за малолетнике често не успева да адекватно процени како се деца сналазе у установама и
да ли су предузете мере примерене и корисне за децу.
Понављано су избијали скандали да се деца из Немачке шаљу у иностранство у хранитељске породице и домове.
Они тамо нису похађали школу, нити су њихове друге активности биле праћене или надгледане.
Овде финансијски аспект има предност над благостањем детета.
Институција добија до 5.000 евра месечно по детету од органа за заштиту малолетних.
Ако, на пример, институција пошаље дете у хранитељску породицу у Пољској, за то је потребно платити само 600 евра месечно.
Често се не проверава шта се дешава са преосталим новцем.
Преоптерећеност у канцеларијама за социјалну заштиту младих
Већина канцеларија за социјалну заштиту младих такође има недовољан број запослених, а
запослени трпе константну преоптерећеност.
Стога недостаје времена и особља за праћење где се деца налазе и како им је добробит.
Многи социјални радници дају оставку на своја радна места јер више не могу да подрже начин на који се од њих очекује да раде.
Запослени у канцеларији за малолетничку заштиту из Берлина коментарише:
"Чињеница је да људи више не желе да остану овде и не желе да раде под овим условима. Колеге
одлазе јер су под превеликим притиском и кажу:
Не, за мене то више није социјални рад у смислу да то желим да радим – а затим да одем негде другде.
Ово погоршава невољу.
Поред тога, остаје питање ко ће онда обављати посао тамо.
Др Христидис, који се годинама бави нелегалним депортацијама и лично је водио многе случајеве, коментарише на следећи начин:
"А администрација, односно особље органа за социјалну заштиту омладине, по мом мишљењу, само су извршиоци."
И не мисли да, као некада, унутра има психолога или социјалних радника, иако их је неколико.
Сада имамо васпитачицу у вртићу са скраћеним радним временом и мотолога, који је задужен за терапију покретом или нешто слично.
Људи који у неким случајевима уопште немају појма. Такође, студенти који су напустили универзитет; заиста у великом броју.
То значи да немају стручно знање, већ само званични ауторитет, зар не?
Плате их да раде такве ствари.
Овај кадарски загуш уједно значи да безбедност, а самим тим и добробит деце која су у егзистенцијалној кризи због злостављања,
занемаривања или насиља више не могу бити загарантоване.
Ово јасно показује да држава, која је годинама била свесна ових злоупотреба, није забринута за децу и њихову добробит.
У светлу тесне буџетске ситуације, социјални сектор се сада такође суочава са резовима у износу од милиона фунти.
На овом месту треба нагласити следеће:
У службама за добробит омладине и у домовима ради много запослених и васпитача који уживају у свом послу и посвећени су му.
Они су добродушни и усредсређени на децу и њихову добробит.
Међутим, као што је горе детаљно објашњено, њима је све теже да свој посао обављају савесно и са потребном пажњом и бригом.
Отвори врата за трговину децом*
Још један аспект који ће овде бити само укратко наведено је трговина децом.
У овом непрозирном и готово недогледаном систему лако је учинити да деца нестану, а да нико не примети.
Доказано је да се ово дешава хиљадама деце сваке године.
Ова деца могу бити држана као заробљеници у дечјим борделима, а такође се користе за ритуално злостављање.
У установама и код куће, деца су често на милост и немилост својих старатеља и потпуно зависна од њих.
Ово отвара врата злоупотреби, и многи скандали у том погледу су већ изашли на видело.
Постало је јасно да су високи политичари, судије, полицајци и социјални радници често били умешани у злостављање деце.
Погледајте и друге програме које је Kla.TV већ емитовала на ову тему, а који су наведени у одјавним титловима испод програма.
Закључак Постало је јасно да су деца трауматизована и за цео живот оштећена када их
службе за заштиту малолетника одвоје од породица.
У многим случајевима ради се о профиту и третирању деце као "робе", уместо да се штите и обезбеде од штете.
Систем прикрива и подстиче овај злостављање.
Госпођа Хридидис ово објашњава на следећи начин:
Да ли се ово односи на то да држава преузима образовање?
Да ли ће родитељи бити лишени свих својих права?
Још 2002. године Олаф Шолц је рекао за новине "Ди Велт": "Ми желимо да остваримо ваздушну надмоћ изнад дечјих кревета."
А убрзо након тога, рекао је: "Ми, СДП, већ смо остварили ваздушну надмоћ над дечјим креветима."
Једноставним језиком, ово значи да држава има што већи утицај на васпитање деце.
Родителска права се занемарују и постоји спољно мешање у породицу.
Ово је у складу са родовом агендом коју је усвојила УН.
Између осталог, ово подразумева укидање права родитеља над њиховом децом како би се спровео
глобално стандардизовани породични и друштвени модел.
Према родној идеологији, одговорност за васпитање деце и обезбеђивање њиховог благостања не лежи
првенствено на породици, већ на држави и њеним институцијама, школама, омладинским центрима, интернатима итд.
Упркос свим скандалима и чињеницама које се изнова и изнова појављују у вези са отмицом деце, крађом деце и
трговином децом, такозвана уставна држава није спровела темељне истраге нити откривања како би дошла до дна ствари.
Јавни медији такође углавном ћуте, нити у великој мери објављују скандале, нити захтевају одговорност од починилаца.
Контроверзни и компромитујући извештаји су делимично обрисани из медијских архива.
Дакле, шта треба урадити да би се ово зауставило?
Бројне организације и појединци, као што су посвећени лекари, психолози и адвокати који се залажу за права деце, имају
јасан одговор на ово питање: раде у области јавних односа.
Ове чињенице морају бити објављене.
На пример, у децембру 2023. године, MWGFD e.V. је одржао новинарски симпозијум на
тему "Институционално злостављање наше деце".
Жеља MWGFD-а и свих оних који брину о добробити наше деце јесте да ово питање сваког дана буде стављено у пажњу
свих наших суграђана, као црвено упозоравајуће светло.
Ово захтева да сви ми помогнемо да се ове информације широко прошире.
Судије, тужиоци, наставници, едукатори и, пре свега, медицински стручњаци морају бити обавештени и позвани да
учине свој део посла како би испушили ову неисказиву мочвару.
Закључак мора бити: потребни су нам храбри људи – време за ћутање и загледање кроз
прсте је прошло – сада су сви позвани да делују.