Daudzi cilvēki sūdzas par pastāvīgu nogurumu un pat depresiju.
Bet vai tas tiešām ir normāli?
Dr. Maikls Neilss (Michael Nehls), ārsts un starptautiski atzīts molekulārās ģenētikas speciālists, sniedz
atbildi uz šo aktuālo jautājumu ar milzīgu pārmaiņu potenciālu.
Uzklausiet kopsavilkumu no viņa grāmatas Indoktrinētās smadzenes, kas tika izdota 2023. gada
augustā un jau ir atzīta par Spiegel bestselleru.
Par ko tas ir?
WEF dibinātājs Klauss Švābs koronavīrusa pandēmijas laikā paziņoja, ka līdz 2030.
gadam vēlas pārveidot sabiedrību visā pasaulē.
Viņš runāja par šīs krīzes doto iespēju īstenot viņa propagandēto Lielo pārkārtošanu - sociālās kārtības reorganizāciju.
Dānijas politiķe Ida Aukena jau 2016. gadā WEF publicētā rakstā paziņoja, kādai vajadzētu būt šai reorganizācijai:
Man nekas nepieder, man nav privātuma, un dzīve nekad nav bijusi labāka.
Bet kam ir nepieciešams radikāli pārstrukturēt sabiedrību?
Dr. Maikls Neilss (Michael Nehls) skaidro, kā koronavīrusa pasākumi, no vienas puses, un mRNS gēnu terapija, kas pazīstama
kā COVID-19 vakcinācija, no otras puses, kalpoja, lai samazinātu cilvēku autobiogrāfisko atmiņu
visā pasaulē ar galīgo mērķi to pilnībā iznīcināt.
Īss skaidrojums labākai izpratnei:
Autobiogrāfiskā atmiņa ir svarīga pašvērtējumam, sociālajām attiecībām un darbības
plānošanai. Tā ietver personīgās dzīves atmiņas.
Tāpēc autobiogrāfiskās atmiņas iznīcināšana ir nepieciešama, lai cilvēce kļūtu pietiekami pakļāvīga, lai pieņemtu jaunu, totalitāru
sociālo sistēmu Klausa Švoba vīzijas un paziņojuma izpratnē.
Saskaņā ar Nela analīzi, būs nepieciešams iznīcināt šo smadzeņu daļu visā pasaulē, lai cilvēki pieņemtu jauno sociālo kārtību.
Nehls skaidro, ka šī smadzeņu skalošana globālā mērogā - metaforiski runājot, jaunas operētājsistēmas uzstādīšana - var
notikt tikai tad, ja iesakņojušies domāšanas veidi un vecie sadzīves noteikumi tiek neatgriezeniski bloķēti vai pat dzēsti.
Piemēram, tradicionālā ģimene kā dzīvesveids un svarīgākais sabiedrības pīlārs.
Papildus mūsu dzīvesveidam un īpašumtiesību struktūrai ir jāmaina arī mūsu smadzeņu darbība.
Lai izprastu šīs saiknes, Neilss vispirms izskaidro, kas ir autobiogrāfiskā atmiņa un kā tā darbojas:
Lai cilvēki spētu vai gribētu domāt un rīkoties patstāvīgi, ir neirofizioloģiski
priekšnoteikumi - tas nozīmē, kā darbojas nervu sistēma.
Tās pamatā ir dažas īpašas autobiogrāfiskās atmiņas iezīmes.
Tas ne tikai reģistrē visu, ko mēs piedzīvojam un jūtam, bet arī to, ko mēs domājam. Personīgās atmiņas un pieredze
tiek saglabātas mūsu autobiogrāfiskajā atmiņā un kopā ar citām personības iezīmēm veido mūsu individualitāti.
Ja samazinās autobiogrāfiskā atmiņa, tad samazinās arī mūsu individualitāte. Hipokamps ir smadzeņu
smadzeņu daļa, kurā lokalizējas arī autobiogrāfiskā atmiņa.
Hipokampam piemīt unikāla spēja paliekoši atcerēties, kad un kur esam domājuši vai piedzīvojuši kaut
ko aizraujošu, neparastu vai mums personīgi svarīgu.
Atlases kritērijs, saskaņā ar kuru hipokampuss nosaka, ko saglabāt un ko ne, ir balstīts uz to, vai pieredze ir
izraisījusi emocijas un līdz ar to ir bijusi nozīmīga vai nav.
Parastās darbības netiek saglabātas.
Mums visiem ir zināmi notikumi, kas varbūt ir tālu pagātnē, bet atmiņā palikuši neaizmirstami.
Tie ir vai nu īpaši skaisti pārdzīvojumi, vai arī ļoti skumji vai biedējoši brīži.
Tā kā tas bija saistīts ar spēcīgām emocijām, tās tika saglabātas hipokampā.
Ar emocijām saistītie pārdzīvojumi tiek saglabāti un veido daļu no mūsu individualitātes. Apzināti izdzīvot mūsu
pagātnes pieredzi un domas ļauj tas, ka hipokamps kā reģistrs glabā piekļuves informāciju visiem atmiņas fragmentiem.
Hipokampus šīs pazīmes saglabā ar attiecīgo autobiogrāfisko atmiņu saistītos vietas un laika
neironos, kurus Nehls dēvē par indeksu neironiem.
Šie indeksa neironi paliek hipokampā līdz mūža galam un tur nostiprina visas mūsu autobiogrāfiskās atmiņas.
Kā hipokampā var būt pietiekami daudz indeksa neironu visu mūžu, lai mēs pat vecumdienās spētu pastāvīgi
saglabāt un atsaukt atmiņā jaunas domas un pieredzi?
Hipokampā katru dienu var rasties tūkstošiem jaunu nervu šūnu pat pieaugušajiem.
Ja tas tā nebūtu, jau izmantotie indeksa neironi laika gaitā būtu arvien vairāk
jāpārraksta, kas būtu līdzvērtīgi atmiņas zudumam.
Kā piemēru varat iedomāties pilnu papīra lapu, uz kuras atkal tiek rakstīts, un tādējādi tā kļūst nesalasāma.
Ir jānovērš hipokampa unikālā spēja katru dienu līdz sirmam vecumam ražot tūkstošiem jaunu nervu šūnu.
Ja, piemēram, vakarā pēc smagas darba dienas esam noguruši un vairs negribam vai nespējam domāt vai risināt
problēmas, tas ir tāpēc, ka mums vairs nav pietiekami daudz brīvo indeksa neironu, lai saglabātu vairāk.
Jauni indeksa neironi no jauna veidojas tikai nakts miega laikā.
Tāpēc mēs parasti daudz labprātāk vēlamies un varam strādāt no rīta nekā vakarā.
Aiznākums: hipokamps var ražot jaunas nervu šūnas arī vecumdienās.
Šo priekšrocību nevar pārvērtēt.
Jaunie indeksa neironi ir ne tikai dabiskās zinātkāres, autobiogrāfisko zināšanu, individualitātes un galu galā
radošuma un psiholoģiskās noturības pamatā, bet to funkcija ir arī izšķiroša cilvēces kultūras attīstībai sociālā līmenī.
Visā cilvēces progresa vēsturē ir bijušas nepieciešamas radošas idejas, lai izgudrotu jaunas un svarīgas lietas,
piemēram, elektroenerģiju, visdažādākās mašīnas, lidmašīnas, lai veicinātu cilvēces attīstību.
Šī cilvēku spēja radoši domāt ļauj viņiem izdzīvot un attīstīties kultūras ziņā.
Tomēr mūsdienās daudzu cilvēku autobiogrāfiskā atmiņa dzīves laikā vairs nepieaug, kā tas būtu
dabiski, un tāpēc tās atmiņas ietilpība samazinās.
Iemesls tam ir nogurums, ko izraisa pastāvīgs stress un trauksme, piemēram, koronavīrusa pasākumi un no tiem izrietošā depresija.
Kopš koronavīrusa pandēmijas sākuma Vācijā depresijas gadījumu skaits ir trīskāršojies.
Tas arī ierobežo cilvēku domāšanas spējas.
Viņi mēdz ievērot ierasto rutīnu un ieslīgst ierastajā uzvedībā.
Klauss Švābs šo krīzi (koronavīrusa pandēmiju) un jo īpaši tās pasākumus, kas ierobežo cilvēku domāšanas
spējas, raksturo kā iespēju sociālai reorganizācijai.
Tas nozīmē, ka šai pārbūvei piekrīt tikai cilvēki ar ierobežotu smadzeņu jaudu.
Jaunie indeksa neironi veidojas tikai tad, ja tie ir patiešām vajadzīgi; pretējā gadījumā tie atmirst un jauni neveidojas.
Sekas ir arī pasivitāte un nepiekāpīga visu nepatīkamo un dzīvi noliedzošo apstākļu pieņemšana.
Vēl viena drastiska iejaukšanās, kas paralizēja mūsu autobiogrāfisko atmiņu, bija pati COVID-19 vakcinācija.
Ir zinātniski pierādīts, ka smailes proteīns ir modificēts.
Ir iestrādāta furīna šķelšanas vieta, kas, no vienas puses, padara smaili ļoti toksisku. No otras puses, tas var
izkļūt cauri hematoencefaliskajai barjerai, izraisīt iekaisumu un novērst jaunu indeksa neironu veidošanos.
Smaile ir īpaši modificēta, lai tā varētu iekļūt smadzenēs un izraisīt iekaisumu.
Tāpēc šī furīna šķelšanās vieta smailiņā ir bioloģisks ierocis pret mūsu smadzenēm.
Noteiktie pastiprinātāji, t.i., regulāras atsvaidzināšanas, iznīcina mūsu biogrāfisko atmiņu
un līdz ar to arī mūsu psiholoģisko imūnsistēmu.
Ja trūkst jaunu indeksa neironu un notiek spēcīgi emocionāli notikumi, piemēram, jaunas pandēmijas un pasākumi,
teroristu uzbrukumi vai kari, jau aprakstītie indeksa neironi tiek pārrakstīti ar šiem emocionālajiem terora scenārijiem.
Rezultātā cilvēki zaudē savas personīgās atmiņas un saglabā jauno naratīvu.
Šī veco atmiņu pārrakstīšana nozīmē, ka tās vairs nevar izmantot mūsu iepriekšējo pieredzi.
Drīzāk šie cilvēki ir bezpalīdzīgi jaunās patiesības žēlastībā.
Vai varētu būt tā, ka šausmu notikumi, ar kuriem mēs katru dienu tiekam bombardēti, nav pilnīgi nejauši?
Pastāvīgās terora propagandas rezultātā autobiogrāfiskā atmiņa tiek izjaukta un pārrakstīta ar jaunu naratīvu.
Šādā veidā cilvēkiem tiek atņemta autobiogrāfiskā atmiņa un viņi kļūst neatkarīgi.
Tieši šis jaunais cilvēks ir konformists, kurš ir brīvdomīgs un atbilst Klausa Švoba un
viņa sekotāju drosmīgajai jaunajai pasaulei.
Nehls to raksturo kā zombiju režīmu, kad cilvēki vairs neizmanto savas domāšanas spējas, bet tikai ievēro ierastās rutīnas.
Ar 2. sistēmas spējām viņš saprot mūsu spēju apzināti domāt, reflektēt un atpazīt sakarības.
Zemāk piedāvājam jums, cienījamie skatītāji, fragmentu no intervijas, ko sniedza oval.media.
Uzziniet, kādus praktiskus secinājumus no šiem atklājumiem izdara Dr. Michael Nehls.
Video: Tātad tā ir vēl viena problēma.
Tāpēc viens no maniem darba nosaukumiem bija Zombiju apokalipse 2030 - tieši tāpēc, ka mēs būsim ieslodzīti šīs 1.
sistēmas zombiju režīmā, jo mums tiks atņemtas 2. sistēmas spējas, bloķējot indeksu neironu ražošanu.
Taču tas ir daudz tālāk.
Runa ir par individualitātes pārrakstīšanu ar stāstījuma saturu, ko mēs saņemam katru dienu.
Un šī individualitātes pārrakstīšana, kas galu galā ir arī radošuma pamats, ir daudz dziļāka nekā
tikai zombiju režīms. Tas ir pat vēl biedējošāks.
Ja mēs zaudējam savu individualitāti, tad būtībā zaudējam spēju garīgi reaģēt uz lietām.
Bet man priekšā ir arī priekšstats par to - būt veiksmīgam no evolūcijas viedokļa, t.i., vairoties, tas ir mērķis.
Pavēli: Augļojieties un vairojieties varētu būt uzrakstījis arī Darvins. Tas, kas rakstīts
Bībelē, ir evolūcijas modus operandi, tā sakot.
Tas ir veids, kā mēs tiekam novērtēti. Tas, cik daudz pēcnācēju mums ir, tā sakot, ir
monēta, ar kuru evolūcija mēra savus panākumus.
Un, lai gūtu panākumus, lai vairotos, vispirms ir jāizdzīvo, un, lai izdzīvotu, mums ir jāaizstāv sevi.
Mums ir sevi jābaro, bet mums ir arī jāaizstāv sevi pret ienaidniekiem.
Vēl ir mikroorganismi un makroorganismi.
Mikroorganismiem ir mūsu klasiskā imūnsistēma, fiziskā imūnsistēma, bet
makroorganismiem ir tā saucamā garīgā imūnsistēma.
Un tos sauc par garīgās imūnsistēmas ieročiem - atmiņām, kas mums ir hipokampā.
Piemēram, ja pret mani skrien suns, man ir vairāki veidi, kā reaģēt.
Ja es nekad iepriekš neesmu redzējis suni, es, iespējams, reaģēšu nepareizi.
Ja es kādreiz esmu redzējis suni, tad man tas ir palicis atmiņā,
iespējams, arī tās novērtējums.
Vai tas ir mazs suns, liels suns, vai tam ir lieli zobi, vai tas ir draudzīgāks raksturs.
Tās visas ir lietas, kas autobiogrāfiski saglabājušās manā atmiņā un, tā teikt, nosaka manu reakciju.
Tas ir, mana reakcija uz makroorganismiem, šajā gadījumā uz suni, bet otrā gadījumā uz Bilu Geitsu. Tās ir lietas, kurās mums ir
nepieciešama pieredze, un arī tagad, kad mēs tagad bloķējam indeksa neironu veidošanos, izmantojot pasākumus, ko esam
piedzīvojuši ar korona, īpaši ar hroniskām smailes injekcijām. Un pārrakstīšanās tad, izmantojot šo pastāvīgo karu, ko mēs risinām
no ārpuses pret visādām lietām, bet kas patiesībā ir karš pret mūsu smadzenēm, tad mēs zaudējam
arvien vairāk autobiogrāfiskās atmiņas satura.
Tas nozīmē, ka mūsu garīgā imūnsistēma sabrūk.
Un, kā jūs jau sākumā minējāt, kad runa ir par karadarbību, tieši tas jums ir jādara:
Sabiedrības garīgās imūnsistēmas salaušana, lai to pārņemtu.
Tas ir vienkāršākais, ko varat izdarīt. Tas ir arī loģiskāk.
Kamēr cilvēki vēl spēj domāt, viņi var sevi aizstāvēt. Un tas ir viens no aspektiem.
Cits aspekts ir tas, ka līdz 2030. gadam ir plāni, kā var izlasīt arī Vācijas valdības paziņojumos, arvien vairāk
virzīties uz sabiedrības mākslīgā intelekta uzraudzību.
Un, protams, mākslīgajam intelektam ne tikai jānovēro cilvēku uzvedība, bet arī jāspēj to paredzēt.
Jā, BMI pat ir publicējusi rakstu par to, ka mākslīgais intelekts par mums zina vairāk nekā mēs paši, tāpēc
mākslīgais intelekts galu galā izlems, kā organizēt nākotni.
Tas nozīmē, ka mēs ieejam postbalsošanas sabiedrībā, mēs varam atcelt demokrātiju.
Jo mākslīgais intelekts zina, kas mums ir vislabākais, tad kāpēc mēs vairs neejam pie vēlēšanu urnām? Kāpēc mums vajadzētu?
Nu, un mākslīgais intelekts var ideāli paredzēt mūsu uzvedību tikai tad, ja mums ir pēc iespējas mazāk mūsu pašu radošuma,
kas ir haotisks un var radīt uzvedību, kuru nevar paredzēt.
Lai to mazinātu, ir jāsamazina individualitāte, un tas ir blakusefekts.
Par to, vai tas ir galvenais motīvs, var diskutēt, taču tā noteikti ir ļoti satraucoša šī procesa pavadošā parādība.
Kā mēs varam sevi aizsargāt?
Jā, kā es mēģinu ar cerību rakstīt 7. nodaļā, pēdējā nodaļā, ir vairākas lietas.
No vienas puses, es redzu trīs lietas.
Viena lieta, protams, ir pilnīgi skaidra: ja cīņa notiek, tā teikt, smadzenēs, tad arī ieroči mums ir jākalt tur.
Tāpēc mums ir jāuzsāk cīņa šajā jomā.
Mūsu rīcībā esošie ieroči ir tieši tie, kurus ienaidnieks vēlas mums atņemt.
Citiem vārdiem sakot, spēja domāt radoši, domāt ārpus rāmjiem, izprast sakarības, attīstīt sev raksturīgo noturību ,
lai, neraugoties uz visām šīm nelaimēm, mēs psiholoģiski nesalūztu, bet atrastu veidu, kā sevi aizstāvēt.
Tas nozīmē, ka mums vienkārši atkal ir jāstimulē neirogēze hipokampā.
Es to raksturoju arī kā formulu pret indoktrināciju, uz kurām dzīves jomām mums ir jāskatās un jāredz: Kur
ir iespējami trūkumi, kas bloķē hipokampa dabisko augšanu, šo indeksa neironu veidošanos?
Piemērs D vitamīna deficīts:
D vitamīns ir ne tikai imūnsistēmai svarīgs imūnhormons, bet arī neirohormons.
Un D vitamīna trūkums izraisa, tā sakot, divas lietas.
Iespējams, mums ir citokīnu vētra , kas nozīmē, ka var tikt īstenoti koronārie pasākumi.
Tāpēc visur tiek propagandēts, ka D vitamīns mums vairs nav vajadzīgs.
Šī ir ļoti aizraujoša tēma.
Mums vairs nav nepieciešams D vitamīns. Cilvēki ir spēruši evolūcijas soli.
Vai jūs to pamanījāt?
Es tikko izlasīju, ka pirms dažiem mēnešiem, gandrīz pirms gada, piemēram, New England Journal of Medicine, kas ir
visaugstākā ranga zinātniskais žurnāls klīniskajā jomā, kādu vien var iedomāties, publicēja rakstu par šo tēmu.
Tātad, ja vēlaties saņemt Nobela prēmiju, publicējieties tur.
Un tur tika veikts pētījums, kas ir absolūti apkaunojošs.
Viņi par to ir izveidojuši videoklipu, jo īpaši par šī pētījuma interpretāciju.
Un pēc tam ir redakcijas piezīme, tātad redaktori paši, tā sakot, neļāva sev atņemt iespēju izdarīt
spriedumu par D vitamīnu, izmantojot šo pētījumu.
Un pēdējā teikumā, kvintesencē, ir teikts: ka cilvēkiem vajadzētu pārtraukt D vitamīna lietošanu, pat ja viņiem tā
trūkst, tikai tāpēc, lai pagarinātu savu dzīvi vai saglabātu veselību. Tas ir tas, kas tur teikts.
Tas nozīmē, ka mums vairs nav nepieciešams D vitamīns. Un vairs nav D vitamīna hormona.
Bet, gluži otrādi, mums ir nepieciešams regulārs spaiks, es to saucu par šo spaika administrēšanu, lai izdzīvotu.
Tātad mēs esam spēruši evolūcijas soli: D vitamīna vairs nav, bet regulāra tā uzņemšana nodrošina mūsu izdzīvošanu.
Tātad tas ir pilnīgs neprāts, kurā mēs šobrīd esam nonākuši.
Un mums ir nepieciešams D vitamīns.
Piemēram, ja jūs tagad uzskatāt Alcheimera slimību par, tā sakot, bioloģisku korelātu pastāvīgi traucētai
neirogēzei, es par to esmu uzrakstījis zinātnisku rakstu Vienotā Alcheimera slimības teorija.
Tur es to sīki aprakstīju.
Uz to ir balstīta arī Alcheimera slimības profilakses stratēģija.
Un, ja es tagad to redzu kā korelāciju, un mēs arī redzam, ka traucēta neirogēze tagad izraisa dramatisku
Alcheimera slimības izplatības pieaugumu visā pasaulē.
Ja paskatāmies, D vitamīns ir ļoti svarīgs arī neirogēnēzes ziņā.
Ja man trūkst D vitamīna, ir lielāka iespēja saslimt ar Alcheimera slimību.
Bet D vitamīna trūkums būtībā ir dubults uzbrukums mūsu imūnsistēmai pret
mikroorganismiem un mūsu imūnsistēmai pret makroorganismiem.
Un es to skaidroju savā grāmatā kā piemēru. Tātad jā, bet tas ir tikai viens piemērs no daudziem.
Un tā kā visi koronāro vīrusu pasākumi ir paātrinājuši šo procesu, es apliecinu, ka tie ietekmē visas dzīves jomas.
Piemēram, dzīves jēga ir mana galvenā formula.
Ikvienam dzīvē ir vajadzīgs mērķis. Ja mūsu dzīvei nav jēgas - ir veikti psiholoģiski pētījumi -, Alcheimera
slimības izplatība ievērojami palielinās. Kāpēc tas tā ir?
Jo mums nav iemesla no rīta celties. Mums nav ko darīt.
Mūsu smadzenes netiek apgādātas ar jaunu, interesantu informāciju, jo mēs nedarām neko interesantu.
Hipokamps sarūk, un draud Alcheimera slimība.
Citiem vārdiem sakot, mums dzīvē ir vajadzīgs mērķis. Un dzīves mērķis varētu būt risināt to, kas notiek tieši tagad.
Tāpēc es cenšos dot cilvēkiem dzīves mērķi - atrast citus, kurus, tā teikt, pārliecināt.
Tas ir svarīgs uzdevums, kas mums tagad ir.
Ir arī slavenais Solomona Neša (Solomon Nasch) atbilstības eksperiments.
Tas liecina, ka 23% cilvēku, kas tos pārbaudīja pagājušā gadsimta 60. gados, vadījās nevis pēc masas, bet gan pēc veselā saprāta.
Līdzīgi augsts bija arī to, kuri neļāva sev injicēties.
Un, ja zināma daļa cilvēku atsakās no injekcijām un blakusparādības ir redzamas visiem, tad pēkšņi rodas
cilvēki, kas saka: nu, varbūt viņiem tomēr ir taisnība.
Un tad, ja tikai viens no šiem 23 procentiem spētu pārliecināt otru, mums jau būtu 46 procenti. Tātad, ja
ikviens nopietni pievērstos šim uzdevumam atrast dzīves jēgu, mums salīdzinoši ātri būtu vairākums,
kas maina situāciju ne tikai politiski, bet arī uz ielas.
Cilvēki patiešām iziet un saka: Ei, ar mums tā nevar darīt, tas nedarbosies. Tāpēc mums ir jāveido vairākums!
Un es minēju arī trešo punktu. Tātad bez mūsu pašu smadzeņu un pēc tam citu cilvēku smadzeņu ietekmēšanas, jautājums,
protams, ir šāds: kāds ir mūsu priekšstats par cilvēci?
Mums jau gadu desmitiem - kopš laikmeta sākuma, patiesībā jau kopš sākotnējā grēka, es
grāmatā turpinu lasīt, ka cilvēks ir slikts.
Mums ir jāaizsargājas pret visu.
Cilvēki ir tik slikti, ka no pašiznīcināšanās mūs var glābt, tā sakot, tikai sociālā vērtēšanas sistēma, ko uzrauga
mākslīgais intelekts. Un šis cilvēces tēls ir rūpīgi jāpārbauda.
Ir kāds slavens vēsturnieks, kurš tikko uzrakstījis grāmatu. Tās nosaukums ir Būtībā labi.
Man patika to lasīt un laiku pa laikam citēju, kā arī nedaudz iedziļinājos zinātniskajā pamatojumā.
Un tas ir kaut kas tāds, kas mums pašiem ir jāiemācās, ka cilvēki ir labi, ka neviens a priori
nevēlas mums kaitēt un ka mums ir jāstrādā kopā.
Tas ir pamats sadarbībai starp cilvēkiem, ko mums atņem cilvēka tēls, kas mums tiek viltus indoktrinēts, tā
sakot, ka cilvēks ir slikts un nespējīgs sociāli darboties.
Tātad mums arī ir jāgriež skrūve. Bet tas ir iespējams, tiklīdz hipokamps atkal būs funkcionāls.