Многи људи се жале на хронични замор, па чак и на депресију.
Али да ли је то заиста нормално?
Др Мајкл Нелс, лекар и међународно признат молекуларни генетичар, даје одговор на ово горуће
питање које има огроман потенцијал за промене.
Слушајте сажетак његове књиге "Das indoktrinierte Gehirn" (Мозак под индоктринацијом), која је објављена у
августу 2023. и већ је проглашена "Шпиглов бестселер".
О чему се ради?
Основач WEF-а Клаус Шваб је током пандемије коронавируса најавио да жели да трансформише друштво широм света до 2030. године.
Он је говорио о прилици коју пружа ова криза да се оствари оно што он назива "Велики ресет" – реструктурирање друштвеног поретка.
Данска политичарка Ида Аукен је у чланку који је Светски економски форум објавио још 2016. године
објавила како би ова трансформација требало да изгледа:
Не поседујем ништа, немам приватности и живот никада није био бољи.
Али чија је потреба да друштво буде дубоко трансформисано?
Др Мајкл Нелс објашњава како су коронавирус с једне стране и мРНК генска терапија позната као вакцинација против КОВИД-19 с
друге стране послужили да смање "аутобиографску меморију" људи широм света, с коначним циљем да је потпуно униште.
За боље разумевање, ево кратког објашњења:
Автобиографска меморија је важна за самопоштовање, друштвене односе и планирање
поступака. Она садржи личне успомене на нечији живот.
Уништење аутобиографске меморије је стога неопходно како би човечанство било довољно послушно да прихвати нови, тоталитарни
друштвени систем у складу са визијом и најавом Клауса Шваба.
Према Нелковој анализи, овај део људског мозга мора бити уништен широм света како би људи прихватили нови друштвени поредак.
Нелс објашњава да ова "глобална испрана мозак" – фигуративно говорећи, ова "инсталација новог оперативног система" – може да
функционише само ако су укорењени обрасци нашег размишљања и стара правила нашег суживота трајно блокирани или чак избрисани.
На пример, традиционална породица као начин живота и као најважнији темељ друштва.
Поред нашег начина живота и наших структура власништва, функционисање наших мозгова такође треба изменити.
Да би се разумеле ове везе, Нелс прво објашњава шта је аутобиографска меморија и како она функционише:
Постоји неурофизиолошки предуслов – односно функција нервног система – који омогућава или
припрема људе да мисле и делују самостално.
Заснива се на неким посебним карактеристикама наше аутобиографске меморије.
Ово не само да бележи све што доживљавамо и осећамо, већ и шта мислимо током тих искустава. Личне успомене и искуства
чувају се у нашој аутобиографској меморији и, заједно са другим особинама личности, чине нашу индивидуалност.
Када се аутобиографска меморија смањи, смањује се и наша индивидуалност. Хипокампус је део великог
мозга у којем се такође налази аутобиографска меморија.
Хипокампус има јединствену способност да трајно запамти када и где смо о нечему размишљали или доживели
нешто узбудљиво, изванредно или лично важно за нас.
Критеријум селекције који хипокампус користи да одлучи шта ће сачувати, а шта не, заснива се на томе да ли је
искуство у нама изазвало емоцију и тиме постало значајно или не.
Рутинске активности се не сачувају.
Сви имамо искуства која могу бити далеко у прошлости, али остају незаборавна у нашим успоменама.
То су или нарочито лепа искуства, или можда веома тужни или застрашујући тренуци.
Пошто је ово било повезано са јаким емоцијама, оне су сачуване у хипокампусу.
Искуства повезана са емоцијама се складиште и чине део наше индивидуалности. Свесно преживљавање наших прошлих
искустава и мисли омогућен је хипокампусом, који складишти информације за приступ свим фрагментима памћења као регистар.
Хипокампус складишти ове отиске у просторним и временским неуронима повезаним са одговарајућим
аутобиографским сећањем, које Нелс назива индексним неуронима.
Ови индексни неурони остају у хипокампусу до краја живота, где сигурно причвршћују сва наша аутобиографска сећања.
Како хипокампус може да има довољно индексних неурона доступних током читавог живота како бисмо могли да настављамо да
складиштимо нове мисли и искуства и да их призивамо у старости?
Чак и код одраслих, хипокампус може да произведе хиљаде нових нервних ћелија сваког дана.
Ако то не би био случај, индексни неурони који су већ били коришћени морали би се током времена све више
"преписувати", што би било једнако губитку памћења.
Као пример, замислите лист папира који је већ пун писања и на који се потом поново пише, чинећи га нечитким.
Јединствена способност хипокампуса да сваког дана, чак и у старости, произведе хиљаде
нових нервних ћелија, треба да буде спречена.
Ако, на пример, увече смо уморни након напорног радног дана и више заиста не желимо или нисмо у стању да "мислимо"
или решавамо проблеме, то је зато што више немамо довољно слободних индексних неурона да "складиштимо" још.
Само ноћу, током сна, поново се формирају нови индексни неурони.
Зато смо генерално много вољнији да радимо и продуктивнији ујутру него увече.
Закључак: хипокампус може да производи нове нервне ћелије и у дубокој старости.
Ову предност не може преценити.
Нови индексни неурони нису само основа за природну знатижељу, аутобиографско знање, индивидуалност и, у крајњој линији,
креативност и менталну отпорност, већ је њихова функција такође кључна на друштвеном нивоу за културни напредак човечанства.
Током целе историје људског напретка, креативно размишљање је увек било неопходно за изналажење нових и
важних ствари за даљи развој човечанства, нпр. електрична енергија, машине свих врста, авиони.
Ова људска способност да има креативне мисли омогућава опстанак као и културни напредак.
Међутим, данас аутобиографска меморија многих људи више не расте током читавог живота, као што би то
природно чинила, и тиме губи капацитет за складиштење.
Разлог за ово је исцрпљеност услед константног стреса и анксиозности, као што су мере у
вези са коронавирусом и последична депресија.
Стопа депресије се утростручила у Немачкој од почетка пандемије коронавируса. Ово такође
ограничава способност људи да јасно размишљају.
Они обично прате своје уобичајене рутине и заглаве се у рутинским поступцима.
Клаус Шваб описује ову кризу (пандемију коронавируса), а посебно мере предузете за борбу против ње, које ограничавају способност
људи да мисле, као "прилику за друштвену трансформацију".
Ово подразумева да би се само појединци са ограниченим капацитетом мозга сложили на ову модификацију.
Штавише, нови индексни неурони се формирају само када су потребни; у супротном, они нестају и нови се не формирају.
Последице су такође пасивност и безупорни прихватање свих непријатних и живот-одричућих околности.
Још једна драстична интервенција да паралише нашу аутобиографску меморију спроведена је
управо кроз само вакцинисање против COVID-19.
Научно је доказано да је шиљкасти протеин модификован.
Уграђено је "место цепања фурином", што чини шиљак с једне стране изузетно токсичним. С друге стране, он може
да пређе крвно-мождану баријеру, изазове упалу и спречи формирање нових индексних неурона.
Шилја је посебно модификована тако да може да уђе у мозак и изазове упалу.
Ова локација расцепа фурином у шиљкастом протеину је стога биолошко оружје против нашег мозга.
Преписани бустери, односно редовни освежавачи, уништавају наше биографско памћење и тиме наш психолошки имуни систем.
Када недостају нови индексни неурони и догађају се веома емотивни догађаји, као што су нове пандемије и мере,
терористички напади или ратови, већ описани индексни неурони се преписују овим емотивним сценаријима терора.
Резултат је да људи губе своја лична сећања и задржавају нови наратив.
Преко писања преко наших старих сећања, они више не могу да црпе из наших претходних искустава.
Напротив, ти људи су беспомоћно на милост и немилост "нове истине".
Да ли је могуће да ужасни догађаји којима смо свакодневно бомбардовани нису сасвим случајни?
Кроз сталну пропаганду терора, аутобиографска меморија се еродира и преписује новим нарацијом.
На овај начин људима се одузима аутобиографска меморија и чине их неспособним за отпор.
Управо овај нови човек је тада покор, без кичме и уклапа се у "храбри нови свет" Клауса Шваба и његових следбеника.
Када људи више не користе своју способност размишљања, већ једноставно прате своје
уобичајене рутине, Нелс то назива "зомби режимом".
Када каже "способност Система 2", он мисли на нашу способност да свесно размишљамо, рефлектујемо и препознајемо везе.
Испод представљамо извод из интервјуа портала oval.media.
Чујте сами како др Мајкл Нелс извлачи практичне закључке из ових налаза.
Видео: Дакле, то је још један проблем.
Зато је један од мојих радних наслова био "Зомби апокалипса 2030", управо зато што ћемо тада бити заробљени у овом
зомби-режиму Система 1, јер ће нам способност Система 2 бити одузета блокирањем производње индексних неурона.
Али то иде много даље од тога.
Ради се о преписивању индивидуалности наративним садржајем који нам се свакодневно сервира.
И ово потчињавање индивидуалности, које је у крајњем и основа креативности, још је дубље
од обичног зомби режима. То је још подмуклије.
Када изгубимо своју индивидуалност, у суштини губимо способност да ментално реагујемо на ствари.
Имам ту слику у уму – бити успешан са еволуционог становишта, односно размножавати се, то је циљ.
Заповест "Будите плодни и множите се" такође је могла бити написана од Дарвина. Оно што је написано
у Библији је, такорећи, modus operandi еволуције.
Тако се меримо. Колико имамо потомака је, такорећи, новац којим еволуција мери свој успех.
И да бисмо били успешни и да бисмо се размножили, морамо прво преживети, а да бисмо преживели, морамо се бранити.
Морамо да се нахранимо, али морамо и да се одбранимо од непријатеља.
А онда постоје микроорганизми и макроорганизми.
За микроорганизме имамо наш класични имуни систем, наш физички имуни систем, а за макроорганизме
имамо оно што називамо менталним имуним системом.
И то се зове оружје менталног имуног система, а то су успомене које имамо у хипокампусу.
Дакле, на пример, ако пас трчи ка мени, имам неколико опција како да реагујем.
Ако никада раније нисам видео пса, вероватно ћу погрешно реаговати.
Ако сам икада видео пса, имам успомену на њега.
можда такође и процена овога.
Да ли је то мали пас, велики пас, да ли има велике зубе, да ли има пријатељски карактер?
Све су то ствари које су аутобиографски сачуване у мојој меморији и, такорећи, одређују моју реакцију.
То јест, моја реакција на макроорганизме, у овом случају пас, у другом случају Бил Гејтс. То су ствари за које нам је потребно
искуство, а сада и када блокирамо производњу индексних неурона кроз мере које смо искусили са Ковидом, посебно кроз хроничне
ињекције спајка. А затим, преко писања преко тога кроз стални рат који водимо против свега могућег, што је
заправо рат против наших мозгова, губимо све више и више садржаја аутобиографске меморије.
То значи да се наш ментални имуни систем урушава.
И то је заправо – као што сте споменули на почетку, када је у питању ратовање, то је оно што морате да урадите:
Срушите ментални имуни систем друштва како бисте га преузели.
То је најједноставнија ствар коју можете учинити. То је такође логично.
Док год људи још увек могу да мисле, могу се и одбранити. И то је један аспект.
Други аспект је да ће, према плановима за 2030. годину, о којима се такође може прочитати на веб-сајту Немачке
савезне владе, доћи до све већег преласка на надзор друштва помоћу вештачке интелигенције.
И, наравно, вештачка интелигенција не само да мора да посматра људско понашање, већ мора и да га може предвидети.
Да, чак постоји чланак у БМИ који се бави чињеницом да ће, пошто вештачка интелигенција зна више о нама него ми сами, на крају
она одлучити и о томе како ће бити обликована наша будућност.
То значи да улазимо у пост-гласачко друштво и да можемо укинути демократију.
Пошто вештачка интелигенција зна шта је најбоље за нас, зашто бисмо се уопште трудили да идемо на биралишта? Зашто, заиста?
Па, вештачка интелигенција може савршено да предвиди наше понашање само ако имамо што мање сопствене креативности, јер је
креативност хаотична и може довести до непредвидивог понашања.
Да би се ово смањило, индивидуалност се, такорећи, мора смањити, и то је нуспојава.
Да ли је ово примарни мотив, предмет је расправе, али је то свакако веома узнемирујући нуспојава овог процеса.
Па како се можемо одбранити?
Да, па, као што покушавам да напишем, надам се, у Поглављу 7, последњем поглављу, постоји неколико ствари.
Дакле, с једне стране, то су три ствари које ја видим.
Једна ствар је, наравно, сасвим јасна: ако се битка води у мозгу, такорећи, онда је управо тамо где морамо ковати наше оружје.
Дакле, морамо тамо да започнемо борбу.
Оружје које имамо управо је оно које непријатељ жели да нам одузме, такорећи.
Другим речима, способност да размишљамо креативно, да погледамо даље од хоризонта, да схватимо ширу слику, да развијемо
типичну отпорност , тако да, упркос свим овим невољама, не сломимо се ментално, већ нађемо начин да се одбранимо.
То значи да једноставно морамо поново стимулисати неурогенезу у хипокампусу.
Онда сам то описао као формулу против индоктринације, области живота које, такорећи, треба да погледамо и испитамо:
где постоје могући дефицити који блокирају природни раст хипокампуса и производњу ових индексних неурона?
Пример: Недостатак витамина Д:
Витамин Д није само имуни хормон, што значи да је важан за имуни систем, већ је и неурохормон.
Недостатак витамина Д доводи до две последице, такорећи.
Вероватно имамо цитокиничну олују , што значи да се мере против коронавируса могу спровести.
Зато се свуда шири идеја да нам више није потребан витамин Д.
То је веома узбудљива тема.
Витамин Д нам више није потребан. Човечанство је направило еволутивни корак напред.
Да ли си то приметио?
Управо сам прочитао да је пре неколико месеци, скоро пре годину дана, на пример, Њу Ингленд џорнал оф медисин,
који је најпрестижнији научни часопис у клиничкој области колико год се може замислити, објавио чланак.
Дакле, ако желите Нобелову награду, објавите тамо.
И тамо је било једно истраживање које је апсолутно скандалозно.
Направили су видео о томе, посебно о тумачењу ове студије.
И онда, као резултат, појављује се уреднички текст, што значи да се сами уредници нису уздржали од доношења
пресуде о витамину Д на основу ове студије, такорећи.
У суштини, последња реченица наводи да људи треба да престану да узимају витамин Д, чак и ако имају недостатак, само да
би продужили свој живот или остали здрави. То је оно што пише.
А то значи да нам више није потребан витамин Д. Нити нам је потребан хормон витамина Д.
Али, напротив, потребно нам је редовно ињектирање, како ја то зовем – ова администрација ињекција – да бисмо преживели.
Дакле, направили смо еволутивни корак: више нема витамина Д, али редовно додавање осигурава наш опстанак.
Дакле, ово је апсолутно лудило у које се тренутно упуштамо.
Али нам је потребан витамин Д.
Ако, на пример, неко сада посматра Алцхајмерову болест као биолошки корелат трајно оштећене неурогенезе,
написао сам научни рад на ту тему под називом "Унифицирана теорија Алцхајмерове болести".
Ово сам тамо детаљно описао.
И то је такође основа за стратегију превенције Алцхајмерове болести.
А ако то сада посматрам као корелацију, можемо такође видети да оштећена неурогенеза сада доводи до
драматичног пораста стопе Алцхајмерове болести широм света.
Када то погледате, витамин Д је такође критичан у погледу неурогенезе.
И логика је да ако имам недостатак витамина Д, имам повећан ризик од развоја Алцхајмерове болести.
Али недостатак витамина Д у суштини представља двоструки напад на наш имуни систем:
против микроорганизама и против макроорганизама.
И то објашњавам у својој књизи као пример. Дакле, да, али то је само један од многих примера.
И пошто су све мере у вези са коронавирусом убрзале овај процес, показујем да оне утичу на све области живота.
На пример, смисао живота је централан за моју формулу.
Сваки човек треба да има сврху у животу. Психолошке студије показују да ако немамо сврху у животу,
стопа Алцхајмерове болести драматично расте. Зашто?
Јер немамо разлога да се ујутру устанемо. Немамо шта да радимо.
Наш мозак не добија нове занимљиве информације јер не радимо ништа занимљиво.
И хипокампус се смањује, а Алцхајмерова болест се надвија.
То значи да нам је потребан смисао у животу. А један од тих смислова у животу могао би бити да
се боримо против онога што се тренутно дешава.
Дакле, покушавам да људима дам сврху у животу тако што ћу пронаћи друге који су, такорећи,
убедљиви. То је важан задатак који сада имамо.
И ево чувеног експеримента Соломона Наша о конформизму.
То показује да 23 одсто људи које су тестирали шездесетих година прошлог века нису
пратили masu, већ су се руководили здравим разумом.
И стопа оних који се нису вакцинисали била је слично висока.
А ако одређени проценат људи одбије да се вакцинише и када нежељени ефекти постану свима очигледни, изненада ће
се појавити они који ће рећи: Па, можда су ипак у праву.
А онда, ако би само један од тих 23 одсто успео да убеди још једну особу, већ бисмо имали 46 одсто. Дакле, ако
би сви озбиљно приступили задатку проналажења смисла у животу, већину бисмо стекли релативно брзо.
који није само политички променио ствари, већ и на улицама.
То што људи заиста изађу и кажу: "Хеј, не можете нам то урадити, то није прихватљиво." Зато морамо формирати већине!
И ја сам поменуо трећу тачку. Дакле, осим што утичемо на сопствени мозак и затим на мозгове других,
питање је, наравно: Какав је наш поглед на човечанство?
Деценијама – још од зоре времена, заправо још од првородног греха, колико год се сећам – говорило нам се да су људи зли.
Морамо да се бранимо од свега.
Људи су толико лоши да нас може спасити само систем друштвених поена – под надзором вештачке интелигенције – да
тако кажем. И овај поглед на човечанство треба преиспитати.
Постоји познати историчар који је управо написао књигу. Зове се: "Суштински добар".
Уживао сам читајући га и изнова и изнова сам цитирао из њега, а такође сам се мало дубље упознао са науком која стоји иза тога.
И то је нешто у шта морамо да се научимо да верујемо: да су људи добри; да нико не жели да нам
априори нашкоди; и да морамо да радимо заједно.
Ово је основа за сарадњу међу људима, коју нам одузима слика човечанства која је, такорећи, лажно усађена у
нас, да су људи лоши и неспособни за друштвено деловање.
Дакле, ми такође морамо да направимо прилагођавања. Међутим, то је могуће тек када хипокампус поново функционише.