Комисията за нарушенията на правата на човека от страна на психиатрията в Германия (KVPM) работи
неуморно вече пет десетилетия в полза на жертвите на понякога бруталните практики на психиатрията.
Комисията е документирала, разкрила и успешно отстранила безброй психиатрични злоупотреби.
В него се призовава за незабавното премахване на принудителните психиатрични практики, като например електрошоковете,
ограничаването на движенията на пациентите и принудителното прилагане на психотропни лекарства с опасни странични ефекти.
През 2024 г. международната пътуваща изложба "Психиатрията: смъртта не помага" на сродната американска
организация Гражданска комисия по правата на човека (CCHR) ще бъде представена по целия свят, а също и в Европа.
Хронологията на вредните практики в психиатрията от нейното начало до наши дни е представена на 14 стени.
Изложбата беше успешно показана в Щутгарт през април 2024 г.
Посетителите могат да гледат 14 награждавани документални филма със 160 експерти и хора, засегнати от болестта.
Той предоставя информация за маркетинга на психични и понякога измислени болести в психиатрията и за
милиардния бизнес с опасни психотропни лекарства.
Изложбата "Психиатрията: смъртта не помага" е изложена в Мюнхен до 10 юни 2024 г.
Той показва и как можете да се предпазите от психиатрично насилие.
Интервюта с експерти и засегнати лица дават рядък поглед върху нехуманните психиатрични практики.
След това Kla.TV излъчва интервю с автора, лекаря и психотерапевта д-р Йозеф Зехентбауер, както и
интервю с Роберт, който като дете е бил настанен в психиатрично отделение и успокояван с психотропни лекарства.
Пълната документация "Външният вид е измамен - поглед към психиатрията" съдържа тези и други интервюта и може да
бъде разгледана на уебсайта на KVPM на адрес www.kvpm.de.
Казвам се Йозеф Зехентбауер. Аз съм лекар, психотерапевт, работя и като психотерапевт и автор на
няколко книги, които са преведени и на различни езици.
Така че сегашната училищна психиатрия в Германия има, бих казал, фундаментално мизантропска до нечовешка концепция.
И това се основава на факта, че всяко страдание, всяко душевно страдание, се обявява за болест. Но това е погрешно.
Съществува много дълбоко човешко страдание, което няма нищо общо с болестта, а е част от човешкото съществуване
и не изисква психиатричен или фармакологичен отговор,
но съпричастен подход, филантропски, любящ подход към този човек, който живее в криза, да, да се
приближим към него и да му помогнем. Това е добре.
Медицинската клетва на Хипократ означава, че като основен принцип не трябва да се вреди на човек.
И този принцип със сигурност се нарушава много, много често в психиатрията.
Да, ако пациент с огромен житейски проблем отиде при психиатър и потърси помощ, той най-вероятно ще срещне лекар, който
няма много време и който след това ще реагира фармакологично.
Той му дава рецепта, след като я поглежда набързо.
Бих казал, че лошата репутация, която психиатрията има в Германия, е оправдана, защото психотропните лекарства
се използват твърде небрежно, с лишаване от свобода и нарушаване на човешкото достойнство.
Антидепресантите имат странични ефекти, доста от тях, да.
Със сигурност има и странични ефекти, които могат да бъдат регистрирани или за които може да
се предположи, че са настъпили години по-късно.
Първоначално невролептиците са били разработени за лечение на т.нар. психози, т.е. психични състояния в извънредна ситуация, но
имат много, много рискове и странични ефекти, някои от които са постоянни, като например двигателни нарушения, гримаси и
други подобни, или слюноотделяне, дори при много млади хора.
Бих казал, че медикаментите, начинът на предписване на невролептици трябва да бъдат значително ограничени,
по принцип те не трябва да се дават на стари хора.
- Сега имам предвид от 70, 75, 80, а също така по принцип не трябва да се дава на деца и юноши.
Мисля, че няма медицинска дисциплина, ако психиатрията изобщо може да се причисли към медицината, която да е толкова
повлияна от фармацевтичната индустрия, колкото психиатрията.
Първо, психиатрите нямат никаква друга идея как да се справят с това човешко страдание, и второ, в Европа и Америка има
огромна фармацевтична индустрия, която иска да продава на хората за много пари цветните хапчета, които произвежда.
Фармацевтичната индустрия предлага все повече и повече.
Прави впечатление, че новите лекарства, които фармацевтичната индустрия пуска на пазара, са необичайно скъпи.
Така че не става дума за милиони, а за милиарди печалби, да.
И психиатрията се превръща в един вид слуга, дори изпълнителен орган.
Разбира се, има хора, които са в тежко състояние, които имат промени във възприятията, които са в
тежка депресия, които искат да се самоубият, да.
Но това не означава, че тези хора трябва да бъдат затваряни, да бъдат помпани с психотропни лекарства, евентуално да бъдат
лишавани от дееспособност или поставяни под съдебна опека, да им се назначава принудително лечение, да им се
налагат ограничителни мерки, т.е. да бъдат връзвани за легло, а да им се предлага хуманна помощ.
Трябва да се справяте с човешкото страдание и да реагирате на хората.
Но за това не са ви необходими чекмеджета и със сигурност не все повече и повече чекмеджета.
Също така не е полезно да се прави разлика между 20, 30 или 50 различни форми на депресия.
Това не служи на никого, освен на психиатъра, за да използва привидно специално някакви хапчета.
Необходим е различен отговор. И другият отговор не е в областта на психиатрията.
И бих казал, че психиатрията също трябва да бъде отменена без замяна.
Съдбата ми започна, когато бях на девет години, на немски език.
Доведоха ме там, след като преди това бях прегледан в психиатричната клиника в Тюбинген.
Психиатърът ме смяташе за дете с поведенческо разстройство и поведенчески проблеми,
за дете, което винаги се нуждае от внимание.
Предполагаше се, че ще бъда трудно дете.
Бих се вписал най-добре в друго училище за деца с умствени увреждания, защото се предполага, че не мога да уча.
Имах затруднения по математика, на немски: Total verblödet, Vollidiot - на немски.
Като малък бях вързан за леглото си, даваха ми бета-блокери, инжекции, психотропни лекарства за успокояване,
Zyprexa, Acanitol, определено ми даваха психотропни лекарства в главата и таблетки, трябваше да ги приемам.
А ако не ги приемах, ме принуждаваха - дърпаха главата, устата и врата ми назад и казваха: "Сега ще ги глътнеш!"
Казаха, че това ще ми помогне да стана по-независим, по-стабилен и по-уверен в себе си.
Вместо това се случи точно обратното.
Вместо да стана по-уверена в себе си, станах по-тревожна, вместо да се успокоя, станах по-агресивна, вместо да стана по-внимателна,
вместо да стана малко по-весела, бях постоянно разплакана.
Изведнъж чух гласове чрез психотропните лекарства, изведнъж имах буболечки чрез психотропните лекарства. Все още си спомням това.
Изведнъж видях змии и вече не смеех да докосна телефона.
В стаята си изведнъж видях хора, които дори не бяха там, или чух гласове, които казваха:
"Направи това, направи това, направи това...
Почти ме побъркаха. Вече не бях себе си.
Вече не бях безгрижното дете, което бях преди да дойда в психиатричното отделение - бях направена машина.
Вървях като робот, говорех като компютърна машина и всичките ми движения вече не бяха мои, бях някак
хипнотизиран, в транс, наистина в делириум, сякаш вървях така.
Трудно е да си го представим.
В резултат на това започнах да заеквам, говорех по-слабо, учех още по-бавно, а след това получих припадъци.
Спомням си някои ситуации, в които от устата ми все още излизаше пяна.
След това през нощта, когато исках да заспя, сънувах кошмари и през нощта ме дърпаха от леглото.
В него пишеше: "За следващата доза".
И вече не можех да се доверя на майка си, не можех да се доверя на родителите си, не
можех да се доверя на братята и сестрите си...
И когато исках да кажа нещо, веднага ме удряха, че мълча.
Това е психиатрията: преживяване на ада...! Единственото, което мога да кажа, е, че е лошо, не може да бъде по-лошо.
Психиатрията убива! И ние трябва да се изправим, преди да е станало твърде късно!