Komisija za kršenja ljudskih prava od strane psihijatrije u Njemačkoj (KVPM) već pet decenija neumorno
radi u ime žrtava ponekad brutalnih praksi psihijatrije.
Komisija je dokumentovala, otkrila i uspješno eliminisala bezbrojne psihijatrijske zloupotrebe.
Zahtijeva se hitno ukidanje prisilnih psihijatrijskih praksi kao što su elektrošok terapija, fizičko vezivanje i
prisilna primjena psihotropnih lijekova s opasnim nuspojavama.
Godine 2024. međunarodna putujuća izložba "Psihijatrija: smrt umjesto pomoći" američke sestrinske
organizacije Komisije građana za ljudska prava (CCHR) bit će izložena širom svijeta, uključujući i Evropu.
Četrnaest izložbenih panela prikazuje hronologiju štetnih psihijatrijskih praksi od njihovih početaka do danas.
U aprilu 2024. godine izložba je uspješno prikazana u Stuttgartu.
Posjetioci mogu pogledati 14 nagrađivanih dokumentaraca u kojima nastupa 160 stručnjaka i osoba pogođenih tim problemom.
Ono rasvjetljava marketing mentalnih bolesti, od kojih su neke izmišljene, od strane psihijatrijske industrije i
milijarderskog posla s opasnim psihotropnim lijekovima.
Izložba "Psihijatrija: Smrt umjesto pomoći" trenutno je postavljena u Minhenu do 10. juna 2024.
Također pokazuje kako se zaštititi od psihijatrijske zloupotrebe.
Intervjui sa stručnjacima i osobama pogođenim pružaju rijedak uvid u nehumane psihijatrijske prakse.
Kla.TV će potom emitovati intervju s autorom, doktorom i psihoterapeutom dr. Josefom Zehentbauerom, kao i
intervju s Robertom, koji je kao dijete bio primljen na psihijatrijsko odjeljenje i sediran psihotropnim lijekovima.
Kompletan dokumentarac "Izgledi mogu biti varljivi – Pogled u psihijatriju" sadrži ove i druge intervjue i može
se pogledati na web stranici KVPM-a na adresi www.kvpm.de.
Zovem se Josef Zehentbauer. Ja sam doktor i psihoterapeut, a također radim kao psihoterapeut i autor
nekoliko knjiga koje su prevedene na različite jezike.
Dakle, rekao bih da trenutni školski psihijatrijski sistem u Njemačkoj ima koncept koji u osnovi
pogrešno shvata i čak zanemaruje ljudsku prirodu.
A ovo se temelji na činjenici da se svaki oblik patnje, svaki oblik psihološke patnje, proglašava bolešću. Ali to je pogrešno.
Postoji mnogo duboke ljudske patnje koja nema nikakve veze s bolešću, već je dio ljudske prirode i ne
zahtijeva psihijatrijski ili farmakološki odgovor.
Već empatičan pristup, filantropski, pun ljubavi stav prema osobi koja doživljava krizu,
da, obratiti joj se i pomoći joj. To je to.
Hipokratska zakletva znači da osnovni princip jest da se osobi ne smije nanijeti šteta.
I ovo se načelo u psihijatriji sigurno vrlo, vrlo često krši.
Da, ako pacijent s ozbiljnim životnim problemom ode psihijatru po pomoć, vrlo je vjerovatno da će naići na
liječnika koji ima malo vremena i koji potom reaguje lijekovima.
On mu daje recept nakon kratkog procjenjivanja situacije.
Rekao bih da je loša reputacija psihijatrije u Njemačkoj opravdana, jer se psihotropni lijekovi koriste previše olako, što
rezultira lišenjem slobode i kršenjem ljudskog dostojanstva.
Antidepresivi imaju nuspojave, zapravo prilično mnogo.
Naravno, postoje i nuspojave koje bi se mogle primijetiti ili posumnjati tek nakon godina.
Neuroleptici su prvobitno razvijeni za liječenje takozvanih psihoza, tj. mentalnih stanja hitnosti, ali imaju mnogo, mnogo
rizika i nuspojava, od kojih su neke trajne, poput poremećaja pokreta, grimasa i sličnih simptoma ili
pojačanog lučenja sline, čak i kod vrlo mladih osoba.
Rekao bih da bi upotreba neuroleptika na recept trebala biti znatno ograničena; starijim
osobama ih, po principu, ne bi trebalo davati.
– Pod starim mislim na 70, 75, 80 i više godina, i ne bi ih trebalo davati ni djeci ni adolescentima.
Ne mislim da postoji nijedna medicinska disciplina, ako uopće želite smatrati psihijatriju medicinom, koja je pod tolikim
utjecajem farmaceutske industrije kao što je psihijatrija.
Prvo, psihijatri nemaju nikakvu drugu ideju kako se nositi s ovom ljudskom patnjom, a drugo, postoji sve-moćna farmaceutska
industrija u Evropi i Americi koja želi prodati šarene pilule koje proizvodi ljudima za mnogo novca i ostvariti profit.
Farmaceutska industrija nudi sve više i više.
I upadljivo je da su novi lijekovi koje farmaceutska industrija uvodi na tržište neuobičajeno skupi.
Dakle, ovdje ne govorimo o milionima, nego o milijardama profita, da.
I psihijatrija postaje, u određenom smislu, sluga, čak i izvršno tijelo.
Naravno da postoje ljudi koji su u teškim životnim okolnostima, koji imaju promjene u percepciji,
koji su teško depresivni, koji žele da se ubiju, da.
Ali to ne znači zatvarati te ljude, puniti ih psihotropnim lijekovima, eventualno proglašavati ih pravno nesposobnima ili
uspostavljati neku vrstu zakonskog starateljstva, naređivati obavezno liječenje, ograničenja, tj. vezivanje za
krevet. Umjesto toga, trebali bismo im ponuditi humano pomoć.
Ljudska patnja mora biti riješena i ljudima se mora odgovoriti.
Ali za to ti ne trebaju pretinci, a pogotovo ne sve više i više pretinaca.
Također nije korisno razlikovati između 20, 30 ili 50 različitih oblika depresije.
Ovo ne služi nikome osim psihijatru, koji potom može propisati pilule koje se čine posebno prilagođenim pacijentu.
Potreban je drugačiji odgovor. A taj drugačiji odgovor ne leži u oblasti psihijatrije.
I rekao bih da bi psihijatrija također trebala biti ukinuta bez zamjene.
Moja sudbina je počela kad sam imao devet godina, da to kažem na engleskom.
Prijemljen sam tamo nakon što sam pregledan u psihijatrijskoj klinici u Tübingenu.
Psihijatar me je smatrao ponašajno poremećenim i ponašajno abnormalnim, djetetom koje uvijek treba pažnju.
Navodno sam teško dijete.
Bilo bi mi prikladnije da idem u drugu školu za djecu s mentalnim teškoćama jer navodno ne mogu učiti.
Imao sam poteškoće iz matematike, da budem iskren: bio sam potpuno glup, potpuni idiot – da budem iskren.
Kao malo dijete bio sam vezan za krevet, davali su mi beta-blokatore, davali su mi injekcije, davali su mi psihotropne
lijekove da me smire, davali su mi Zyprexu, davali su mi Acanitol – u svakom slučaju, bili su me napumpali
psihotropnim lijekovima i tabletama koje sam morao uzimati.
A ako ih ne bih progutao, bili su me prisilili – povukli su mi glavu, usta i vrat unazad i rekli: "Sada ih progutaj!"
Rekli su da će mi pomoći da postanem neovisniji, stabilniji i samouvjereniji.
Umjesto toga, dogodilo se suprotno.
Umjesto da postanem samouvjereniji, postao sam anksiozniji; umjesto da postanem smireniji, postao sam agresivniji; umjesto
da postanem promišljeniji i malo sretniji, stalno sam suzav.
Odjednom sam čuo glasove zbog psihotropnih lijekova, odjednom sam imao štetočine zbog psihotropnih lijekova. Sjećam se toga.
Odjednom sam vidio zmije i nisam se usudio više dirati telefon.
U svojoj sobi sam iznenada vidio ljude koji zapravo nisu bili tamo, ili čuo glasove koji su
govorili: "Uради ovo, uradi ono, uradi ovo..."
Skoro su me izludjeli. Više nisam bio svoj.
Više nisam bila bezbrižno dijete kakva sam bila prije nego što sam došla na psihijatrijsko odjeljenje – bila sam mašina.
Hodao sam kao robot, govorio kao računar, a svi moji pokreti više nisu bili moji. Bilo je kao da sam pod
hipnozom, u transu, potpuno delirantan, kao da tako hodam.
Ne možeš zamisliti.
Zbog toga sam počeo mucati, moj govor se pogoršao, naučio sam još sporije i počeo sam imati napade.
Sjećam se nekih situacija u kojima je pjena još uvijek izlazila iz mog usta.
Zatim noću, kad sam htio spavati, imao sam noćne more i izbačen sam iz kreveta.
Stalo je: "Na sljedeću dozu."
I više nisam mogao da se povjerim majci, nisam mogao da se povjerim roditeljima,
nisam mogao da se povjerim braći i sestrama...
I kad god sam htio nešto reći, odmah su mi davali injekciju da me ušutkaju.
To je psihijatrija: doživljavanje pakla...! Sve što mogu reći je da je loše, ne može biti gore.
Psihijatrija ubija! I moramo se suprotstaviti prije nego što bude prekasno!