Komise pro porušování lidských práv psychiatrií v Německu (KVPM) již pět desetiletí neúnavně pracuje ve
prospěch obětí někdy brutálních praktik psychiatrie.
Komise zdokumentovala, odhalila a úspěšně napravila bezpočet případů zneužívání psychiatrické péče.
Vyzývá k okamžitému zrušení donucovacích psychiatrických praktik, jako jsou elektrické šoky, omezování pacientů a nucené
podávání psychotropních léků s nebezpečnými vedlejšími účinky.
V roce 2024 bude po celém světě a také v Evropě k vidění mezinárodní putovní výstava "Psychiatrie: Smrt ne pomoc" americké
sesterské organizace Citizens Commission on Human Rights (CCHR).
Chronologie škodlivých praktik psychiatrie od jejích počátků až po současnost je zveřejněna na 14 stěnách.
Výstava byla úspěšně uvedena v dubnu 2024 ve Stuttgartu.
Návštěvníci mohou zhlédnout 14 oceněných dokumentárních filmů se 160 odborníky a lidmi postiženými touto nemocí.
Poskytuje informace o marketingu duševních a někdy i vymyšlených nemocí v psychiatrii a o
miliardovém byznysu s nebezpečnými psychotropními léky.
Výstava "Psychiatrie: Smrt nepomůže" je v současné době k vidění v Mnichově do 10. června 2024.
Ukazuje také, jak se můžete chránit před psychiatrickým zneužíváním.
Rozhovory s odborníky a postiženými poskytují vzácný pohled na nelidské psychiatrické praktiky.
Kla.TV poté odvysílá rozhovor s autorem, lékařem a psychoterapeutem Dr. Josefem Zehentbauerem, a také
rozhovor s Robertem, který byl jako dítě hospitalizován na psychiatrickém oddělení a byl mu podáván psychotropní lék.
Kompletní dokumentace "Zdání klame - pohled do psychiatrie" obsahuje tyto a další rozhovory a je k
dispozici na webových stránkách KVPM na adrese www.kvpm.de.
Jmenuji se Josef Zehentbauer. Jsem lékař, psychoterapeut, pracuji také jako psychoterapeut a autor
několika knih, které byly přeloženy i do různých jazyků.
Takže současná školní psychiatrie v Německu má, řekl bych, zásadně misantropické až nehumánní pojetí.
A to vychází z toho, že veškeré utrpení, veškeré duševní utrpení, je prohlášeno za nemoc. Ale to je špatně.
Existuje velké množství hlubokého lidského utrpení, které vůbec nesouvisí s nemocí, ale je samo o sobě součástí lidského
bytí a nevyžaduje psychiatrickou nebo farmakologickou reakci,
ale empatický přístup, filantropický, láskyplný přístup k člověku, který žije v krizi, ano,
přiblížit se k němu a pomoci mu. To je v pořádku.
Hippokratova lékařská přísaha znamená, že základní zásadou je neubližovat člověku.
A tato zásada je v psychiatrii jistě velmi často porušována.
Ano, pokud pacient s obrovským životním problémem přijde k psychiatrovi a hledá pomoc, s největší
pravděpodobností se setká s lékařem, který má málo času a který pak bude reagovat farmakologicky.
Po rychlém pohledu mu dá recept.
Řekl bych, že špatná pověst, kterou má psychiatrie v Německu, je oprávněná, protože psychotropní léky se
používají příliš nešetrně, dochází k jejich zbavování svobody a porušování lidské důstojnosti.
Antidepresiva mají vedlejší účinky, a to poměrně četné.
Jistě také vedlejší účinky, které mohou být zaznamenány nebo předpokládány až po letech.
Neuroleptika byla původně vyvinuta pro léčbu tzv. psychóz, tedy psychických stavů nouze, ale mají velmi, velmi mnoho rizik a
nežádoucích účinků, z nichž některé jsou trvalé, jako jsou poruchy hybnosti, grimasy a
podobně nebo slinění, a to i u velmi mladých lidí.
Řekl bych, že medikace, způsob předepisování neuroleptik by měl být značně omezen, neměla by být zásadně podávána starým lidem.
- Nyní mám na mysli od 70, 75, 80 let a obecně by se také neměly podávat dětem a dospívajícím.
Domnívám se, že neexistuje lékařský obor, má-li být psychiatrie vůbec považována za medicínu, který by byl
tak ovlivněn farmaceutickým průmyslem jako psychiatrie.
Za prvé psychiatři nemají žádný jiný nápad, jak se s tímto lidským utrpením vypořádat, a za druhé v Evropě a v
Americe existuje silný farmaceutický průmysl, který chce lidem za velké peníze prodávat barevné pilulky, které vyrábí.
Farmaceutický průmysl nabízí stále více.
A je zarážející, že nové léky, které farmaceutický průmysl uvádí na trh, jsou neobvykle drahé.
Takže nemluvíme o milionech, ale o miliardových ziscích, ano.
A psychiatrie se stává jakýmsi služebníkem, dokonce výkonným orgánem.
Samozřejmě existují lidé, kteří jsou v těžkém stresu, mají změny vnímání, jsou v těžké depresi, chtějí se zabít, ano.
To však neznamená, že by tito lidé měli být zavíráni, pumpováni psychotropními léky, případně zbavováni způsobilosti k právním
úkonům nebo jim byla nařízena soudní péče, nařízena povinná léčba, omezování pohybu, tj. připoutání k
lůžku, ale že by jim měla být nabídnuta humánní pomoc.
Musíte se vypořádat s lidským utrpením a reagovat na lidi.
K tomu ale nepotřebujete zásuvky a už vůbec ne další a další zásuvky.
Není také užitečné rozlišovat mezi 20, 30 nebo 50 různými formami deprese.
To neslouží nikomu jinému než psychiatrovi, aby používal nějaké pilulky zdánlivě speciálně.
Je zapotřebí jiná odpověď. A jiná odpověď nespočívá v oblasti psychiatrie.
A řekl bych, že psychiatrie by měla být také zrušena bez náhrady.
Můj osud začal, když mi bylo devět let, v němčině.
Přivezli mě tam po předchozím vyšetření na psychiatrické klinice v Tübingenu.
Psychiatr mě (považoval) za dítě s poruchou chování a poruchami chování, za dítě, které stále potřebuje pozornost.
Měl jsem být obtížné dítě.
Nejlépe bych se hodil do jiné školy pro mentálně postižené děti, protože se údajně neumím učit.
Měl jsem potíže s matematikou, německy: Total verblödet, Vollidiot - německy.
Jako malé dítě jsem byla přivázaná k posteli, dostávala jsem betablokátory, injekce, psychotropní léky na
uklidnění, Zyprexu, Acanitol, rozhodně jsem dostávala psychotropní léky do hlavy a tablety, musela jsem je brát.
A když jsem si je nevzal, tak mě donutili - stáhli mi hlavu, ústa a krk dozadu a řekli: "Teď je spolkneš!".
Říkali, že mi to pomůže stát se nezávislejší, stabilnější a sebevědomější.
Místo toho se stal pravý opak.
Místo abych se stal sebevědomějším, stal jsem se úzkostnějším, místo abych se uklidnil, stal jsem se agresivnějším,
místo abych se stal přemýšlivějším, místo abych se stal trochu veselejším, byl jsem neustále plačtivý.
Najednou jsem přes psychotropní léky slyšel hlasy, najednou jsem měl přes psychotropní léky štěnice. Stále si to pamatuji.
Najednou jsem viděl hady a už jsem se neodvážil dotknout telefonu.
Ve svém pokoji jsem najednou viděl lidi, kteří tam ani nebyli, nebo jsem slyšel hlasy, které
říkaly: "Udělej tohle, udělej tohle, udělej tohle...".
Málem jsem se z nich zbláznil. Už jsem nebyl sám sebou.
Už jsem nebyla tím bezstarostným dítětem, kterým jsem byla před příchodem na psychiatrii - byla jsem jako stvořená.
Chodil jsem jako robot, mluvil jako počítačový stroj a všechny mé pohyby už nebyly mnou, byl jsem nějak zhypnotizovaný,
v transu, opravdu v deliriu, jako bych tak chodil.
Je těžké si to představit.
V důsledku toho jsem začal koktat, hůře mluvit, učil jsem se ještě pomaleji a pak jsem měl záchvaty.
Vzpomínám si na několik situací, kdy mi z úst stále šla pěna.
Když jsem pak v noci chtěla spát, měla jsem noční můry a v noci mě to táhlo z postele.
Bylo tam napsáno: "Na další dávku."
A už jsem se s tím nemohla svěřit mámě, nemohla jsem se s tím svěřit rodičům, nemohla jsem se s tím svěřit sourozencům...
A kdykoli jsem chtěl něco říct, okamžitě jsem dostal ránu za mlčení.
Tohle je psychiatrie: prožívání pekla...! Jediné, co můžu říct, je, že je to špatné, horší už to být nemůže.
Psychiatrie zabíjí! A my se musíme postavit, než bude pozdě!