Kommissionen for krænkelser af menneskerettigheder i psykiatrien i Tyskland (KVPM) har i fem årtier arbejdet utrætteligt
på vegne af ofrene for psykiatriens til tider brutale praksis.
Kommissionen har dokumenteret, afdækket og rettet op på utallige psykiatriske overgreb.
Den opfordrer til øjeblikkelig afskaffelse af psykiatriske tvangsmetoder som f.eks. elektriske stød,
fastspænding af patienter og tvungen indgivelse af psykofarmaka med farlige bivirkninger.
I 2024 vil den internationale vandreudstilling "Psychiatry: Death not Help" fra den amerikanske
søsterorganisation Citizens Commission on Human Rights (CCHR) blive vist over hele verden og også i Europa.
Kronologien over psykiatriens skadelige praksis fra dens begyndelse til i dag er offentliggjort på 14 udstillingsvægge.
Udstillingen blev med succes vist i Stuttgart i april 2024.
De besøgende kan se 14 prisbelønnede dokumentarfilm med 160 eksperter og mennesker, der er berørt af sygdommen.
Den giver information om markedsføringen af psykiske og til tider opfundne sygdomme i psykiatrien
og milliardforretningen med farlige psykofarmaka.
Udstillingen "Psychiatry: Death not Help" vises i øjeblikket i München frem til 10. juni 2024.
Den viser også, hvordan du kan beskytte dig mod psykiatrisk misbrug.
Interviews med eksperter og de berørte giver et sjældent indblik i umenneskelig psykiatrisk praksis.
Kla.TV sender derefter et interview med forfatteren, lægen og psykoterapeuten Dr. Josef Zehentbauer samt et
interview med Robert, der som barn blev indlagt på en psykiatrisk afdeling og bedøvet med psykofarmaka.
Den komplette dokumentation "Appearances are deceptive - A look into psychiatry" indeholder disse og andre
interviews og kan ses på KVPM's hjemmeside på www.kvpm.de.
Mit navn er Josef Zehentbauer. Jeg er læge, psykoterapeut, arbejder også som psykoterapeut og er forfatter til
flere bøger, som også er oversat til forskellige sprog.
Så den nuværende skolepsykiatri i Tyskland har, vil jeg sige, et grundlæggende misantropisk til umenneskeligt koncept.
Og det er baseret på det faktum, at al lidelse, al mental lidelse, erklæres for en sygdom. Men det er forkert.
Der er meget dyb menneskelig lidelse, som slet ikke har noget med sygdom at gøre, men som er en del af det at være menneske i sig
selv og ikke kræver en psykiatrisk eller farmakologisk reaktion,
men en empatisk tilgang, en filantropisk, kærlig tilgang til denne person, der lever i krise, ja, at
nærme sig dem og hjælpe dem. Det er helt i orden.
Hippokrates' lægeløfte betyder, at man som grundprincip ikke må gøre skade på et menneske.
Og dette princip brydes i hvert fald meget, meget ofte i psykiatrien.
Ja, hvis en patient med et massivt livsproblem går til en psykiater og søger hjælp, vil han højst sandsynligt møde en
læge, der har lidt tid, og som så vil reagere farmakologisk.
Han giver ham en recept efter at have taget et hurtigt kig på den.
Det dårlige ry, som psykiatrien har i Tyskland, er berettiget, vil jeg sige, fordi psykofarmaka bruges alt for skødesløst, med
frihedsberøvelse og krænkelser af den menneskelige værdighed.
Antidepressiv medicin har bivirkninger, en hel del, ja.
Bestemt også bivirkninger, som måske først registreres eller formodes år senere.
Neuroleptika blev oprindeligt udviklet til behandling af såkaldte psykoser, dvs. psykiske undtagelsestilstande, men har meget,
meget mange risici og bivirkninger, hvoraf nogle er permanente, som f.eks. bevægelsesforstyrrelser, grimasser og
lignende eller spytsekretion, selv hos meget unge mennesker.
Jeg vil sige, at medicineringen og udskrivningen af neuroleptika bør begrænses betydeligt, og at
de principielt ikke bør gives til gamle mennesker.
- Jeg mener nu fra 70, 75, 80, og bør generelt heller ikke gives til børn og unge.
Jeg tror ikke, at der er nogen medicinsk disciplin, hvis psykiatri overhovedet skal regnes som medicin, der
er så påvirket af medicinalindustrien som psykiatrien.
For det første har psykiaterne ingen anden idé om, hvordan de skal håndtere denne menneskelige lidelse, og for det andet er der
denne overvældende medicinalindustri i Europa og Amerika, som ønsker at sælge de farverige
piller, den producerer, til folk for en masse penge.
Medicinalindustrien tilbyder mere og mere.
Og det er påfaldende, at de nye lægemidler, som medicinalindustrien sender på markedet, er usædvanligt dyre.
Så vi taler ikke om millioner, men om milliarder i overskud, ja.
Og psykiatrien bliver en slags tjener, endda et udøvende organ.
Selvfølgelig er der mennesker, som er i alvorlig nød, som har perceptuelle ændringer, som er
alvorligt deprimerede, som ønsker at begå selvmord, ja.
Men det betyder ikke, at disse mennesker skal spærres inde, pumpes fulde af psykofarmaka, eventuelt umyndiggøres eller
sættes under værgemål, tvangsbehandles, bæltefikseres, dvs. bindes til en seng, men at der skal tilbydes human hjælp.
Du er nødt til at håndtere menneskelig lidelse og reagere på mennesker.
Men du har ikke brug for skuffer til det, og slet ikke flere og flere skuffer.
Det er heller ikke nyttigt at skelne mellem 20 eller 30 eller 50 forskellige former for depression.
Det tjener ingen andre end psykiateren at bruge piller tilsyneladende specifikt.
Der er brug for et andet svar. Og det andet svar findes ikke inden for psykiatrien.
Og jeg vil sige, at psykiatrien også bør afskaffes uden erstatning.
Min skæbne begyndte, da jeg var ni år gammel, på tysk.
Jeg blev bragt derind, efter at jeg tidligere var blevet undersøgt på den psykiatriske klinik i Tübingen.
Psykiateren mente, at jeg havde en adfærdsforstyrrelse og adfærdsproblemer, et barn, der altid har brug for opmærksomhed.
Det var meningen, at jeg skulle være et vanskeligt barn.
Jeg ville passe bedst ind på en anden skole for mentalt handicappede børn, fordi jeg angiveligt ikke kan lære.
Jeg havde svært ved matematik, på tysk: Total verblödet, Vollidiot - på tysk.
Som lille blev jeg bundet til min seng, fik betablokkere, indsprøjtninger, psykofarmaka til at bedøve mig,
Zyprexa, Acanitol, jeg fik helt sikkert psykofarmaka i hovedet og tabletter, jeg var nødt til at tage dem.
Og hvis jeg ikke tog dem, blev jeg tvunget til det - de trak mit hoved, min mund og min
hals tilbage og sagde: "Nu skal du sluge dem!"
De sagde, at det ville hjælpe mig til at blive mere selvstændig, mere stabil og mere selvsikker.
I stedet er det modsatte sket.
I stedet for at blive mere selvsikker, blev jeg mere ængstelig, i stedet for at blive mere rolig, blev jeg mere aggressiv,
i stedet for at blive mere eftertænksom, i stedet for at blive lidt mere munter, var jeg konstant grædefærdig.
Jeg hørte pludselig stemmer gennem psykofarmaka, jeg havde pludselig insekter gennem psykofarmaka. Det kan jeg stadig huske.
Pludselig så jeg slanger og turde ikke længere røre ved telefonen.
På mit værelse så jeg pludselig mennesker, som ikke engang var der, eller jeg hørte stemmer, som
sagde: Gør det her, gør det her, gør det her...
De drev mig næsten til vanvid. Jeg var ikke længere mig selv.
Jeg var ikke længere det ubekymrede barn, jeg var, før jeg kom til (den psykiatriske afdeling) - jeg var en skabt maskine.
Jeg gik som en robot, talte som en computermaskine, og alle mine bevægelser var ikke længere mig, jeg var på en eller anden måde
hypnotiseret, i trance, virkelig delirisk, som om jeg gik sådan.
Det er svært at forestille sig.
Jeg begyndte at stamme som følge heraf, jeg begyndte at tale dårligere, jeg lærte endnu langsommere, og så fik jeg anfald.
Jeg kan huske nogle situationer, hvor der stadig kom skum ud af min mund.
Om natten, når jeg ville sove, havde jeg mareridt og blev trukket ud af sengen om natten.
Der stod: "Til næste dosis."
Og det kunne jeg ikke længere betro min mor, det kunne jeg ikke længere betro mine forældre,
det kunne jeg ikke længere betro mine søskende...
Og når jeg ville sige noget, fik jeg straks en skideballe for at være stille.
Dette er psykiatri: at opleve helvede...! Alt, hvad jeg kan sige, er, at det er slemt, det kunne ikke være værre.
Psykiatrien dræber! Og vi må stå op, før det er for sent!