Psühhiaatria poolt toime pandud inimõiguste rikkumiste komisjon Saksamaal (KVPM) on juba viis aastakümmet väsimatult
töötanud psühhiaatria kohati julmade tavade ohvrite nimel.
Komisjon on dokumenteerinud, paljastanud ja edukalt kõrvaldanud lugematul hulgal psühhiaatrilisi kuritarvitusi.
Selles kutsutakse üles viivitamatult kaotama sellised psühhiaatrilised sunnimeetodid nagu elektrišokid,
patsientide ohjeldamine ja ohtlike kõrvalmõjudega psühhotroopsete ravimite sunniviisiline manustamine.
2024. aastal on Ameerika sõsarorganisatsiooni Citizens Commission on Human Rights (CCHR) rahvusvaheline rändnäitus
"Psychiatry: Death not Help" üle maailma ja ka Euroopas.
Psühhiaatria kahjulike tavade kronoloogia selle algusest kuni tänapäevani on avalikustatud 14 väljapaneku seinal.
Näitust näidati edukalt Stuttgardis aprillis 2024.
Külastajad saavad vaadata 14 auhinnatud dokumentaalfilmi 160 eksperdi ja haigusest mõjutatud inimesega.
See annab teavet psüühiliste ja mõnikord ka väljamõeldud haiguste turustamise kohta psühhiaatrias ning ohtlike psühhotroopsete
ravimitega tehtava miljardi dollari suuruse äri kohta.
Näitus "Psühhiaatria: surm ei aita" on praegu Münchenis avatud kuni 10. juunini 2024.
Samuti näitab see, kuidas saate end kaitsta psühhiaatrilise väärkohtlemise eest.
Intervjuud ekspertide ja kannatanutega annavad harvaesineva ülevaate ebainimlikest psühhiaatrilistest tavadest.
Kla.TV edastab seejärel intervjuu autori, arsti ja psühhoterapeudi dr Josef Zehentbaueriga ning
intervjuu Robertiga, kes lapsena sattus psühhiaatriaosakonda ja keda rahustati psühhotroopsete ravimitega.
Täielik dokumentatsioon "Välimus petab - pilk psühhiaatriasse" sisaldab neid ja teisi intervjuusid
ning seda saab vaadata KVPMi veebilehel www.kvpm.de.
Minu nimi on Josef Zehentbauer. Olen arst, psühhoterapeut, töötan ka psühhoterapeudina ja mitmete
raamatute autor, mis on tõlgitud ka erinevatesse keeltesse.
Nii et praegusel koolipsühhiaatrial Saksamaal on, ma ütleksin, põhimõtteliselt inimvaenulik kuni ebainimlik kontseptsioon.
Ja see põhineb asjaolul, et kõik kannatused, kõik vaimsed kannatused, on kuulutatud haiguseks. Aga see on vale.
On palju sügavaid inimlikke kannatusi, millel ei ole üldse midagi pistmist haigusega, vaid mis on osa inimeseks olemisest iseenesest
ja ei vaja psühhiaatrilist või farmakoloogilist vastust,
kuid empaatiline lähenemine, filantroopiline, armastav lähenemine sellele inimesele, kes elab kriisis,
jah, lähenemine neile ja nende aitamine. See on õige.
Hippokratese arstivanne tähendab, et põhiprintsiibina ei tohi inimesele kahju teha.
Ja seda põhimõtet rikutakse psühhiaatrias kindlasti väga, väga sageli.
Jah, kui massilise eluprobleemiga patsient läheb psühhiaatri juurde ja otsib abi, kohtub ta tõenäoliselt arstiga,
kellel on vähe aega ja kes siis reageerib farmakoloogiliselt.
Ta annab talle retsepti pärast kiiret vaatamist.
Ma ütleksin, et psühhiaatria halb maine Saksamaal on õigustatud, sest psühhotroopseid ravimeid kasutatakse liiga hooletult,
mis toob kaasa vabaduse võtmise ja inimväärikuse rikkumise.
Antidepressantidel on kõrvaltoimeid, üsna palju, jah.
Kindlasti ka kõrvaltoimed, mis võivad registreeruda või oletada alles aastaid hiljem.
Neuroleptikumid töötati algselt välja nn psühhooside, st psüühiliste hädaolukordade raviks, kuid neil on väga, väga palju
riske ja kõrvaltoimeid, millest mõned on püsivad, nagu näiteks liikumishäired, grimassid jms
või süljeeritus, isegi väga noortel inimestel.
Ma ütleksin, et ravimeid, neuroleptikumide väljakirjutamise stiili tuleks oluliselt piirata, neid
ei tohiks põhimõtteliselt anda vanadele inimestele.
- Ma mõtlen nüüd alates 70, 75, 80 ja seda ei tohiks üldiselt anda ka lastele ja noorukitele.
Ma arvan, et ei ole ühtegi meditsiinidistsipliini, kui psühhiaatriat üldse meditsiini alla lugeda, mis oleks
nii palju ravimitööstuse poolt mõjutatud kui psühhiaatria.
Esiteks, psühhiaatritel ei ole muud ideed, kuidas selle inimliku kannatusega toime tulla, ja teiseks, Euroopas ja
Ameerikas on see ülekaalukas ravimitööstus, mis tahab oma toodetud värvilisi tablette inimestele suure raha eest müüa.
Farmaatsiatööstus pakub üha rohkem ja rohkem.
Ja on silmatorkav, et uued ravimid, mida ravimitööstus turule toob, on ebatavaliselt kallid.
Nii et me ei räägi miljonite, vaid miljardite kasumist, jah.
Ja psühhiaatria muutub omamoodi teenijaks, isegi täidesaatvaks organiks.
Loomulikult on inimesi, kes on raskes hädas, kellel on tajumuutused, kes on raskelt
depressioonis, kes tahavad end tappa, jah.
Kuid see ei tähenda, et need inimesed tuleks sulgeda, pumbata täis psühhotroopseid ravimeid, võimalik, et nad peaksid olema
teovõimetuks tehtud või seadusliku eestkoste alla pandud, et neile tuleks määrata sundravi, ohjeldamine, st
voodi külge sidumine, vaid et tuleks pakkuda inimlikku abi.
Sa pead tegelema inimlike kannatustega ja vastama inimestele.
Aga selleks ei ole vaja sahtleid ja kindlasti mitte rohkem ja rohkem sahtleid.
Samuti ei ole kasulik eristada 20 või 30 või 50 erinevat depressioonivormi.
See ei teeni kedagi peale psühhiaatri, et kasutada mingeid tablette näiliselt konkreetselt.
Vaja on teistsugust vastust. Ja see teine vastus ei peitu psühhiaatria valdkonnas.
Ja ma ütleksin, et ka psühhiaatria tuleks asendamatult tühistada.
Minu saatus sai alguse, kui olin üheksa-aastane, saksa keeles.
Mind toodi sinna pärast seda, kui mind oli eelnevalt uuritud Tübingeni psühhiaatriakliinikus.
Psühhiaater (pidas) mind käitumishäire ja käitumisprobleemidega lapseks, kes vajab alati tähelepanu.
Ma pidin olema raske laps.
Ma sobiksin kõige paremini teise vaimupuudega lastele mõeldud kooli, sest ma ei suuda väidetavalt õppida.
Mul oli raskusi matemaatikas, saksa keeles: Total verblödet, Vollidiot - saksa keeles.
Väiksena seoti mind voodi külge, mulle anti beetablokaatoreid, süsti, psühhotroopseid ravimeid, et mind rahustada,
Zyprexa, Acanitol, mulle anti kindlasti psühhotroopseid ravimeid pähe ja tablette, ma pidin neid võtma.
Ja kui ma neid ei võtnud, siis olin sunnitud - nad tõmbasid mu pea, suu ja kaela tagasi ja ütlesid: "Nüüd neelad sa need alla!"
Nad ütlesid, et see aitab mul muutuda iseseisvamaks, stabiilsemaks ja enesekindlamaks.
Selle asemel on juhtunud vastupidi.
Selle asemel, et muutuda enesekindlamaks, muutusin ärevamaks, selle asemel, et muutuda rahulikumaks, muutusin
agressiivsemaks, selle asemel, et muutuda mõtlikumaks, selle asemel, et muutuda veidi rõõmsamaks, olin pidevalt nutune.
Ma kuulsin äkki hääli läbi psühhotroopsete ravimite, mul olid äkki vead läbi psühhotroopsete ravimite. Ma mäletan seda ikka veel.
Äkki nägin maod ja ei julgenud enam telefoni puudutada.
Ma nägin oma toas äkki inimesi, keda seal isegi ei olnud, või kuulsin hääli (kes) ütlesid, et tee seda, tee seda, tee seda...
Nad ajasid mind peaaegu hulluks. Ma ei olnud enam mina ise.
Ma ei olnud enam see muretu laps, kes olin enne (psühhiaatriaosakonda) sattumist - ma olin tehtud masin.
Ma kõndisin nagu robot, rääkisin nagu arvutimasin ja kõik mu liigutused ei olnud enam mina, ma olin kuidagi hüpnotiseeritud,
transis, tõesti deliiriumis, nagu kõndisin niimoodi.
Seda on raske ette kujutada.
Selle tagajärjel hakkasin ulguma, hakkasin halvemini rääkima, õppisin veelgi aeglasemalt ja siis tekkisid krambid.
Mäletan mõningaid olukordi, kus mul tuli ikka veel vaht suust välja.
Siis öösel, kui ma tahtsin magada, nägin õudusunenägusid ja mind tõmmati öösel voodist välja.
See ütles: "Järgmise annuse juurde."
Ja ma ei saanud seda enam usaldada oma emale, ma ei saanud seda enam usaldada oma vanematele, ma ei
saanud seda enam usaldada oma õdedele-vendadele...
Ja alati, kui ma tahtsin midagi öelda, sain kohe tulistada, et olen vait.
See on psühhiaatria: põrgu kogemine...! Ma võin ainult öelda, et see on halb, hullemaks ei saa olla.
Psühhiaatria tapab! Ja me peame vastu astuma, enne kui on liiga hilja!