Komisija za kršenja ljudskih prava psihijatrijom u Njemačkoj (KVPM) već pet desetljeća neumorno radi
u ime žrtava ponekad brutalnih praksi psihijatrije.
Komisija je dokumentirala, otkrila i uspješno uklonila bezbrojne psihijatrijske zlouporabe.
Zahtijeva se hitno ukidanje prisilnih psihijatrijskih praksi kao što su elektrošok terapija, fizičko vezivanje i
prisilna primjena psihotropnih lijekova s opasnim nuspojavama.
Godine 2024. međunarodna putujuća izložba "Psihijatrija: smrt umjesto pomoći" američke sestrinske organizacije
Citizens Commission on Human Rights (CCHR) bit će izložena diljem svijeta, uključujući Europu.
Četrnaest izložbenih panela prikazuje kronologiju štetnih psihijatrijskih praksi od njihovih početaka do danas.
U travnju 2024. izložba je uspješno prikazana u Stuttgartu.
Posjetitelji mogu pogledati 14 nagrađivanih dokumentaraca u kojima nastupa 160 stručnjaka i osoba pogođenih tim problemom.
Ono rasvjetljava marketing mentalnih bolesti, od kojih su neke izmišljene, od strane psihijatrijske industrije i
milijarderskog posla s opasnim psihotropnim lijekovima.
Izložba "Psihijatrija: Smrt umjesto pomoći" trenutačno je postavljena u Münchenu do 10. lipnja 2024.
Također pokazuje kako se zaštititi od psihijatrijskog zlostavljanja.
Intervjui sa stručnjacima i osobama pogođenima pružaju rijedak uvid u nehumane psihijatrijske prakse.
Kla.TV će potom emitirati intervju s autorom, liječnikom i psihoterapeutom dr. Josefom Zehentbauerom, kao i
intervju s Robertom, koji je kao dijete bio primljen na psihijatrijsko odjeljenje i sediran psihotropnim lijekovima.
Cijeli dokumentarac "Izgledi mogu biti varljivi – pogled u psihijatriju" sadrži ove i druge intervjue i može se
pogledati na web-stranici KVPM-a na adresi www.kvpm.de.
Zovem se Josef Zehentbauer. Ja sam liječnik i psihoterapeut, a također radim kao psihoterapeut i autor
nekoliko knjiga koje su prevedene na različite jezike.
Dakle, rekao bih da trenutni školski psihijatrijski sustav u Njemačkoj ima temeljno
pogrešan, pa čak i prezirni pristup ljudima.
A to se temelji na činjenici da se svaki oblik patnje, svaki oblik psihičke patnje, proglašava bolešću. Ali to je pogrešno.
Postoji mnogo duboke ljudske patnje koja nema nikakve veze s bolešću, već je dio ljudske prirode i ne
zahtijeva psihijatrijski ili farmakološki odgovor.
Već suosjećajan pristup, filantropski, pun ljubavi stav prema toj osobi koja živi u krizi, da, prići joj i pomoći joj. To je to.
Hipokratova zakletva znači da je osnovno načelo ne činiti štetu osobi.
I ovo se načelo u psihijatriji zasigurno vrlo, vrlo često krši.
Da, ako pacijent s ozbiljnim životnim problemom ode psihijatru po pomoć, vrlo je vjerojatno da će naići na
liječnika koji ima malo vremena i koji potom reagira lijekovima.
Nakon kratkog procjenjivanja situacije, on mu daje recept.
Rekao bih da je loš ugled psihijatrije u Njemačkoj opravdan jer se psihotropni lijekovi koriste prečesto, što
dovodi do oduzimanja slobode i kršenja ljudskog dostojanstva.
Antidepresivi imaju nuspojave, prilično mnogo, da.
Sigurno i nuspojave koje bi se mogle primijetiti ili posumnjati tek nakon godina.
Neuroleptici su izvorno razvijeni za liječenje takozvanih psihoza, tj. mentalnih stanja hitnosti, ali imaju mnogo, mnogo
rizika i nuspojava, od kojih su neke trajne, poput poremećaja pokreta, grimasa i sličnih
simptoma ili salivacije, čak i kod vrlo mladih osoba.
Rekao bih da bi se primjena neuroleptika na recept trebala znatno ograničiti; starijim osobama ih, načelno, ne bi trebalo davati.
– Pod starim mislim 70, 75, 80 i više godina, a ne bi ih trebalo davati ni djeci ni adolescentima.
Ne mislim da postoji nijedna medicinska disciplina, ako uopće želite ubrajati psihijatriju u medicinu, koja je toliko
pod utjecajem farmaceutskih tvrtki kao što je psihijatrija.
Prvo, psihijatri nemaju nikakvu drugu ideju kako se nositi s ovom ljudskom patnjom, a drugo, postoji svemoćna farmaceutska
industrija u Europi i Americi koja želi prodati šarene tablete koje proizvodi ljudima za mnogo novca i ostvariti profit.
Farmaceutska industrija nudi sve više i više.
I upadljivo je da su novi lijekovi koje farmaceutska industrija uvodi na tržište neuobičajeno skupi.
Dakle, ovdje ne govorimo o milijunima, nego o milijardama profita, da.
I psihijatrija postaje, u neku ruku, sluga, pa čak i izvršno tijelo.
Naravno da postoje ljudi koji su u teškim životnim okolnostima, koji imaju promjene u percepciji, koji su
teško depresivni, koji žele počiniti samoubojstvo, da.
Ali to ne znači zatvarati te ljude, puniti ih psihotropnim lijekovima, možda proglasiti pravno nesposobnima ili uspostaviti
neku vrstu zakonskog skrbništva, naložiti obavezno liječenje, ograničiti ih, tj. vezati ih za krevet.
Umjesto toga trebali bismo im ponuditi humano pomoć.
Ljudska patnja mora se riješiti i ljudima se mora odgovoriti.
Ali za to vam ne trebaju pretinci, a kamoli sve više i više pretinaca.
Također nije korisno razlikovati između 20, 30 ili 50 različitih oblika depresije.
Ovo ne služi nikome osim psihijatru, koji potom može propisati tablete koje se čine posebno ciljanima.
Potreban je drugačiji odgovor. A taj drugačiji odgovor ne leži u području psihijatrije.
I rekao bih da bi psihijatrija također trebala biti ukinuta bez zamjene.
Moja sudbina je započela kad sam imao devet godina, da to kažem na engleskom.
Prijemom sam tamo bio nakon pregleda u psihijatrijskoj klinici u Tübingenu.
Psihijatar me smatrao ponašajno poremećenim i ponašajno abnormalnim, djetetom koje uvijek treba pažnju.
Navodno sam teško dijete.
Bilo bi mi prikladnije drugo školovanje za djecu s mentalnim teškoćama jer navodno ne mogu učiti.
Imao sam poteškoće s matematikom, da budem iskren: bio sam potpuno glup, potpuni idiot – da budem iskren.
Kao malo dijete bio sam vezan za krevet, dobivao sam beta-blokatore, injekcije, psihotropne lijekove da me
umire, Zyprexu, Acanitol – u svakom slučaju napunili su me psihotropnim lijekovima i tabletama koje sam morao uzimati.
A ako ih ne bih progutao, bili su me prisilili – povukli su mi glavu, usta i vrat unatrag i rekli: "Sada ih progutaj!"
Rekli su da će mi pomoći da postanem neovisniji, stabilniji i samouvjereniji.
Umjesto toga, dogodilo se suprotno.
Umjesto da postanem samouvjereniji, postao sam tjeskobniji; umjesto da postanem smireniji, postao sam agresivniji; umjesto
da postanem promišljeniji i malo sretniji, stalno sam suzav.
Odjednom sam čuo glasove zbog psihotropnih lijekova, odjednom sam imao štetočine zbog psihotropnih lijekova. Sjećam se toga.
Odjednom sam vidio zmije i nisam se usudio više dirnuti telefon.
U svojoj sobi sam odjednom vidio ljude koji zapravo nisu bili tamo ili čuo glasove koji su
govorili: "Uradi ovo, uradi ono, uradi ovo..."
Skoro su me izludjeli. Više nisam bio svoj.
Više nisam bio bezbrižno dijete kakvo sam bio prije nego što sam došao na psihijatrijsko odjeljenje – bio sam stroj.
Hodao sam kao robot, govorio kao računalo, a svi moji pokreti više nisu bili moji. Bilo je kao da sam pod
hipnozom, u transu, potpuno delirijantan, kao da tako hodam.
Ne možeš zamisliti.
To je uzrokovalo da počnem mucati, moj govor se pogoršao, naučio sam još sporije i počeo sam imati napadaje.
Sjećam se nekih situacija u kojima je pjena još uvijek izlazila iz mojih usta.
Zatim noću, kad sam htio spavati, imao sam noćne more i izbačen sam iz kreveta.
Stalo je: "Na sljedeću dozu."
I više nisam mogao povjeriti se majci, nisam mogao povjeriti se roditeljima, nisam mogao povjeriti se braći i sestrama...
I kad god sam htio nešto reći, odmah su mi davali injekciju da me ušutkaju.
To je psihijatrija: doživljavanje pakla...! Sve što mogu reći jest da je loše, ne može biti gore.
Psihijatrija ubija! I moramo se suprotstaviti prije nego što bude prekasno!