A németországi pszichiátria által elkövetett emberi jogi jogsértésekkel foglalkozó bizottság (KVPM) öt
évtizede fáradhatatlanul dolgozik a pszichiátria olykor brutális gyakorlatának áldozataiért.
A Bizottság számtalan pszichiátriai visszaélést dokumentált, feltárt és sikeresen orvosolt.
Az állásfoglalás az olyan pszichiátriai kényszerítő gyakorlatok azonnali eltörlésére szólít fel, mint az
elektrosokk, a betegek lefogása és a veszélyes mellékhatásokkal járó pszichotróp gyógyszerek erőszakos beadása.
2024-ben az amerikai testvérszervezet, a Citizens Commission on Human Rights (CCHR) "Psychiatry: Death not Help" című nemzetközi
vándorkiállítása lesz látható világszerte és Európában is.
A pszichiátria káros gyakorlatának kronológiája a kezdetektől napjainkig 14 vitrinfalon látható.
A kiállítás 2024 áprilisában sikeresen bemutatkozott Stuttgartban.
A látogatók 14 díjnyertes dokumentumfilmet tekinthetnek meg 160 szakértővel és a betegség által érintett emberekkel.
Tájékoztatást nyújt a pszichiátriában a mentális és néha kitalált betegségek marketingjéről és a veszélyes pszichotróp
gyógyszerekkel folytatott milliárd dolláros üzletről.
A "Pszichiátria: Halál nem segítség" című kiállítás jelenleg 2024. június 10-ig látható Münchenben.
Azt is megmutatja, hogyan védheti meg magát a pszichiátriai visszaélésekkel szemben.
A szakértőkkel és az érintettekkel készített interjúk ritka betekintést nyújtanak az embertelen pszichiátriai gyakorlatokba.
A Kla.TV ezután interjút sugároz a szerzővel, Dr. Josef Zehentbauer orvossal és pszichoterapeutával, valamint egy
interjút Roberttel, akit gyermekkorában pszichiátriai osztályra vittek, és pszichotróp gyógyszerekkel nyugtattak.
A "A látszat csalóka - Egy pillantás a pszichiátriába" című teljes dokumentáció tartalmazza ezeket és más interjúkat,
és megtekinthető a KVPM honlapján a www.kvpm.de címen.
A nevem Josef Zehentbauer. Orvos vagyok, pszichoterapeuta, pszichoterapeutaként is dolgozom, és több
könyv szerzője, amelyeket több nyelvre is lefordítottak.
A jelenlegi németországi iskolapszichiátria tehát, azt mondanám, alapvetően embergyűlölő és embertelen koncepcióval rendelkezik.
És ez azon a tényen alapul, hogy minden szenvedést, minden mentális szenvedést betegségnek nyilvánítanak. De ez tévedés.
Nagyon sok olyan mély emberi szenvedés van, amelynek semmi köze a betegséghez, hanem önmagában az emberi lét része,
és nem igényel pszichiátriai vagy farmakológiai választ,
hanem egy empatikus megközelítés, egy emberbaráti, szeretetteljes megközelítés a válságban élő emberhez, igen,
közeledni feléjük és segíteni nekik. Ez így van rendjén.
A hippokratészi orvosi eskü azt jelenti, hogy alapelvként nem szabad ártani az embernek.
És ezt az elvet a pszichiátriában bizonyára nagyon-nagyon gyakran megsértik.
Igen, ha egy masszív életproblémával küzdő beteg elmegy egy pszichiáterhez, és segítséget kér, akkor
valószínűleg egy olyan orvossal találkozik, akinek kevés ideje van, és aki farmakológiai úton fog reagálni.
Miután egy gyors pillantást vetett rá, átadja neki a receptet.
A pszichiátria rossz hírneve Németországban jogos, azt mondanám, mert a pszichotróp gyógyszereket túlságosan
meggondolatlanul, szabadságelvonással és az emberi méltóság megsértésével használják.
Az antidepresszánsoknak vannak mellékhatásai, igen, elég sok.
Természetesen olyan mellékhatások is, amelyek csak évek múlva jelentkeznek, vagy csak évekkel később sejthetők.
A neuroleptikumokat eredetileg az úgynevezett pszichózisok, azaz a mentális szükségállapotok kezelésére fejlesztették ki, de
nagyon-nagyon sok kockázattal és mellékhatással járnak, amelyek közül néhány állandó, például mozgászavarok, grimaszolás
és hasonlók, vagy nyálfolyás, még nagyon fiatal embereknél is.
Azt mondanám, hogy a neuroleptikumok gyógyszerelését, felírási stílusát jelentősen korlátozni
kellene, idős embereknek elvből nem szabadna adni őket.
- Én most 70, 75, 80, és általában nem szabad adni gyermekeknek és serdülőknek.
Úgy gondolom, hogy nincs olyan orvosi tudományág - ha a pszichiátria egyáltalán orvoslásnak számít -, amelyet a
gyógyszeripar annyira befolyásolna, mint a pszichiátriát.
Először is, a pszichiátereknek nincs más ötletük, hogyan kezeljék ezt az emberi szenvedést, másodszor, van ez a mindent elsöprő
gyógyszeripar Európában és Amerikában, amely az általa gyártott színes pirulákat sok pénzért akarja eladni az embereknek.
A gyógyszeripar egyre többet kínál.
És feltűnő, hogy a gyógyszeripar által piacra dobott új gyógyszerek szokatlanul drágák.
Tehát nem milliós, hanem milliárdos nyereségről beszélünk, igen.
A pszichiátria pedig egyfajta szolgáló, sőt végrehajtó szervvé válik.
Természetesen vannak olyan emberek, akik súlyos bajban vannak, akiknek megváltozott az érzékelésük, akik
súlyosan depressziósak, akik meg akarják ölni magukat, igen.
De ez nem azt jelenti, hogy ezeket az embereket be kellene zárni, pszichotróp gyógyszerekkel telenyomni, esetleg cselekvőképtelenné
tenni vagy törvényes gondnokság alá helyezni, kényszergyógykezelést elrendelni, lekötözni, azaz ágyhoz
kötözni, hanem humánus segítséget kellene nyújtani.
Az emberi szenvedéssel kell foglalkoznod, és reagálnod kell az emberekre.
De ehhez nem kellenek fiókok, és főleg nem egyre több és több fiók.
Az sem hasznos, hogy a depresszió 20, 30 vagy 50 különböző formája között különbséget tegyünk.
Ez senkit sem szolgál, csak a pszichiátert, hogy látszólag célzottan használhasson bármilyen tablettát.
Más válaszra van szükség. És a másik válasz nem a pszichiátria területén keresendő.
És azt mondanám, hogy a pszichiátriát is pótlás nélkül meg kellene szüntetni.
A sorsom kilencéves koromban kezdődött, németül.
Oda vittek be, miután előzőleg a tübingeni pszichiátrián megvizsgáltak.
A pszichiáter szerint viselkedési zavarral és viselkedési problémákkal küzdöttem, olyan gyerek
voltam, akinek mindig figyelemre van szüksége.
Nehéz gyereknek kellett volna lennem.
Én egy másik, értelmi fogyatékos gyerekeknek szóló iskolába illeszkednék be a legjobban, mert állítólag nem tudok tanulni.
Nehézségeim voltak a matematikában, németül: Total verblödet, Vollidiot - németül.
Kisgyermekként az ágyamhoz kötöztek, béta-blokkolókat, injekciókat, nyugtató pszichotróp gyógyszereket kaptam,
Zyprexa, Acanitol, határozottan pszichotróp gyógyszereket kaptam a fejembe és tablettákat, ezeket kellett szednem.
És ha nem vettem be őket, akkor kénytelen voltam - hátrahúzták a fejemet, a számat és a
nyakamat, és azt mondták: "Most lenyeled!".
Azt mondták, hogy ez segíteni fog abban, hogy függetlenebbé, stabilabbá és magabiztosabbá váljak.
Ehelyett az ellenkezője történt.
Ahelyett, hogy magabiztosabb lettem volna, szorongóbb lettem, ahelyett, hogy nyugodtabb lettem volna, agresszívebb
lettem, ahelyett, hogy megfontoltabb lettem volna, ahelyett, hogy egy kicsit vidámabb lettem volna, állandóan sírtam.
Hirtelen hangokat hallottam a pszichotróp gyógyszereken keresztül, hirtelen bogaraim lettek a pszichotróp
gyógyszereken keresztül. Erre még mindig emlékszem.
Hirtelen kígyókat láttam, és már nem mertem a telefonhoz nyúlni.
A szobámban hirtelen olyan embereket láttam, akik nem is voltak ott, vagy hangokat hallottam (akik) azt mondták,
csináld ezt, csináld ezt, csináld ezt, csináld ezt....
Majdnem megőrjítettek. Már nem voltam önmagam.
Már nem voltam az a gondtalan gyerek, aki voltam, mielőtt (a pszichiátriára) kerültem - egy gépezet voltam.
Úgy jártam, mint egy robot, úgy beszéltem, mint egy számítógépes gép, és minden mozdulatom már nem én voltam,
valahogy hipnotizáltak, transzba estem, valósággal delíriumban voltam, mintha így járkáltam volna.
Nehéz elképzelni.
Ennek következtében dadogni kezdtem, egyre rosszabbul beszéltem, még lassabban tanultam, majd rohamokat kaptam.
Emlékszem néhány olyan helyzetre, amikor még mindig hab jött ki a számon.
Aztán éjszaka, amikor aludni akartam, rémálmaim voltak, és éjszaka kirángattak az ágyból.
Azt írta: "A következő adagra".
És ezt már nem tudtam elmondani anyámnak, nem tudtam elmondani a szüleimnek, nem tudtam elmondani a testvéreimnek...
És valahányszor mondani akartam valamit, rögtön kaptam egy lövést, amiért hallgattam.
Ez a pszichiátria: a pokol megtapasztalása...! Csak annyit tudok mondani, hogy rossz, rosszabb már nem is lehetne.
A pszichiátria öl! És fel kell állnunk, mielőtt túl késő lenne!