Psichiatrijos žmogaus teisių pažeidimų Vokietijoje komisija (KVPM) jau penkis dešimtmečius nenuilstamai
dirba psichiatrijos kartais žiaurios praktikos aukų labui.
Komisija užfiksavo, atskleidė ir sėkmingai ištaisė daugybę psichiatrinių piktnaudžiavimų.
Jame raginama nedelsiant panaikinti prievartinę psichiatrijos praktiką, pavyzdžiui, elektrošoką, pacientų
suvaržymą ir priverstinį psichotropinių vaistų, turinčių pavojingą šalutinį poveikį, vartojimą.
2024 m. visame pasaulyje, taip pat ir Europoje, bus eksponuojama tarptautinė kilnojamoji paroda "Psichiatrija: mirtis ne pagalba",
kurią parengė gimininga JAV organizacija "Piliečių žmogaus teisių komisija" (angl. Citizens Commission on Human Rights, CCHR).
Ant 14 ekspozicijos sienų pateikiama psichiatrijos žalingos praktikos chronologija nuo jos ištakų iki šių dienų.
2024 m. balandį paroda sėkmingai buvo pristatyta Štutgarte.
Lankytojai gali pažiūrėti 14 apdovanojimus pelniusių dokumentinių filmų, kuriuose
dalyvauja 160 ekspertų ir žmonių, sergančių šia liga.
Jame pateikiama informacija apie psichinių ir kartais išgalvotų ligų rinkodarą psichiatrijoje ir milijardus dolerių kainuojantį
verslą, susijusį su pavojingais psichotropiniais vaistais.
Šiuo metu Miunchene iki 2024 m. birželio 10 d. eksponuojama paroda "Psichiatrija: mirtis ne pagalba".
Taip pat nurodoma, kaip apsisaugoti nuo psichiatrinės prievartos.
Pokalbiai su ekspertais ir nukentėjusiaisiais suteikia retą galimybę susipažinti su nežmoniška psichiatrijos praktika.
Kla.TV transliuoja interviu su autoriumi, gydytoju ir psichoterapeutu daktaru Josefu Zehentbaueriu ir
interviu su Robertu, kuris vaikystėje buvo paguldytas į psichiatrijos skyrių ir raminamas psichotropiniais vaistais.
Visą dokumentą "Išvaizda apgaulinga - žvilgsnis į psichiatriją", kuriame pateikiami šie ir kiti interviu,
galima peržiūrėti KVPM interneto svetainėje www.kvpm.de.
Mano vardas Josef Zehentbauer. Esu gydytojas, psichoterapeutas, taip pat dirbu psichoterapeutu ir kelių knygų,
kurios taip pat išverstos į įvairias kalbas, autorius.
Taigi dabartinė Vokietijos mokyklinė psichiatrija, sakyčiau, turi iš esmės mizantropinę ir nežmonišką sampratą.
Tai grindžiama tuo, kad visos kančios, visos psichinės kančios, yra laikomos liga. Tačiau tai yra klaidinga.
Yra daugybė gilių žmogiškų kančių, kurios visiškai nesusijusios su liga, bet yra žmogaus būties dalis ir
nereikalauja psichiatrinio ar farmakologinio atsako,
bet empatiškas požiūris, filantropinis, meilės kupinas požiūris į šį krizės ištiktą žmogų,
taip, priartėjimas prie jo ir pagalba jam. Gerai.
Hipokrato duota gydytojo priesaika reiškia, kad pagrindinis principas - nepadaryti žmogui jokios žalos.
Ir šis principas psichiatrijoje tikrai labai dažnai pažeidžiamas.
Taip, jei pacientas, turintis didžiulę gyvenimo problemą, kreipiasi į psichiatrą ir ieško pagalbos, jis
greičiausiai susidurs su gydytoju, kuris turi nedaug laiko ir kuris tada reaguos farmakologiškai.
Greitai į jį pažvelgęs, jis išrašo receptą.
Sakyčiau, kad bloga psichiatrijos reputacija Vokietijoje yra pagrįsta, nes psichotropiniai vaistai vartojami pernelyg
neapdairiai, atimant laisvę ir pažeidžiant žmogaus orumą.
Antidepresantai turi šalutinį poveikį, gana daug, taip.
Be abejo, taip pat ir šalutinis poveikis, kuris gali būti užregistruotas arba apie
kurį galima numanyti tik po daugelio metų.
Neuroleptikai iš pradžių buvo sukurti vadinamosioms psichozėms, t. y. psichikos sutrikimų būsenoms, gydyti, tačiau jie turi labai,
labai daug pavojų ir šalutinių poveikių, iš kurių kai kurie yra nuolatiniai, pavyzdžiui, judesių sutrikimai, grimasos ir
panašūs reiškiniai arba seilėtekis net labai jauniems žmonėms.
Sakyčiau, kad neuroleptikų vartojimas, jų skyrimo būdas turėtų būti gerokai apribotas, jų
iš principo nereikėtų skirti seniems žmonėms.
- Aš dabar turiu omenyje nuo 70, 75, 80, taip pat paprastai neturėtų būti skiriamas vaikams ir paaugliams.
Manau, kad nėra nė vienos medicinos disciplinos, jei psichiatriją apskritai galima laikyti medicina, kuri
būtų taip įtakojama farmacijos pramonės kaip psichiatrija.
Pirma, psichiatrai neturi jokio kito supratimo, kaip kovoti su šia žmogaus kančia, o antra, Europoje ir Amerikoje veikia
visaapimanti farmacijos pramonė, kuri nori už didelius pinigus parduoti žmonėms savo gaminamas spalvotas tabletes.
Farmacijos pramonė siūlo vis daugiau ir daugiau.
Stebina tai, kad nauji vaistai, kuriuos farmacijos pramonė pateikia rinkai, yra neįprastai brangūs.
Taigi kalbame ne apie milijonus, o apie milijardinį pelną, taip.
Ir psichiatrija tampa tarsi tarnaite, netgi vykdomuoju organu.
Žinoma, yra žmonių, kurie patiria sunkią nelaimę, kuriems pakinta suvokimas, kurie serga
sunkia depresija, kurie nori nusižudyti, taip.
Tačiau tai nereiškia, kad tokius žmones reikia uždaryti, pripumpuoti į juos psichotropinių vaistų, galbūt padaryti
neveiksniais arba paskirti jiems teisinę globą, skirti priverstinį gydymą, suvaržymus, t. y.
pririšti prie lovos, bet pasiūlyti humanišką pagalbą.
Turite susidurti su žmonių kančiomis ir reaguoti į juos.
Tačiau tam nereikia stalčių ir tikrai ne daugiau ir daugiau stalčių.
Taip pat nėra naudinga išskirti 20, 30 ar 50 skirtingų depresijos formų.
Tai tarnauja ne kam kitam, o psichiatrui, kad bet kokios tabletės būtų vartojamos iš pažiūros specialiai.
Reikia kitokio atsakymo. Ir kitas atsakymas yra ne psichiatrijos srityje.
Taip pat sakyčiau, kad psichiatrija turėtų būti panaikinta be pakeitimo.
Mano likimas prasidėjo, kai man buvo devyneri metai, vokiečių kalba.
Ten mane atvežė po to, kai prieš tai buvau apžiūrėtas Tiubingeno psichiatrijos klinikoje.
Psichiatras mane laikė turinčiu elgesio sutrikimų ir elgesio problemų, vaiku, kuriam visada reikia dėmesio.
Turėjau būti sunkus vaikas.
Geriausiai tiktų kitoje mokykloje, skirtoje vaikams su protine negalia, nes neva negaliu mokytis.
Man sunkiai sekėsi matematika, vokiškai: Total verblödet, Vollidiot - vokiečių kalba.
Būdamas mažas vaikas, buvau pririštas prie lovos, man buvo leidžiami beta adrenoblokatoriai, injekcijos, psichotropiniai
vaistai, kad mane nuramintų, "Zyprexa", "Acanitol", man į galvą tikrai buvo duodama
psichotropinių vaistų ir tablečių, turėjau juos vartoti.
Jei jų neimdavau, buvau priverstas - jie atitraukdavo mano galvą, burną ir kaklą atgal ir sakydavo: "Dabar tu juos nuryk!"
Jie sakė, kad tai padės man tapti savarankiškesniam, stabilesniam ir labiau pasitikinčiam savimi.
Vietoj to įvyko priešingai.
Vietoj to, kad labiau pasitikėčiau savimi, tapau nerimastingesnis, vietoj to, kad tapčiau ramesnis, tapau agresyvesnis,
vietoj to, kad tapčiau rūpestingesnis, vietoj to, kad tapčiau šiek tiek linksmesnis, nuolat ašarojau.
Dėl psichotropinių vaistų staiga išgirdau balsus, dėl psichotropinių vaistų staiga
atsirado vabzdžių. Tai vis dar prisimenu.
Staiga pamačiau gyvates ir nebedrįsau liesti telefono.
Savo kambaryje staiga pamačiau žmones, kurių ten net nebuvo, arba išgirdau balsus, kurie sakė:
"Daryk tai, daryk tai, daryk tai, daryk tai...
Jie beveik išvedė mane iš proto. Aš nebebuvau savimi.
Aš nebebuvau tas nerūpestingas vaikas, koks buvau prieš patekdamas į (psichiatrijos skyrių) - buvau kaip mašina.
Ėjau kaip robotas, kalbėjau kaip kompiuterinė mašina ir visi mano judesiai buvo nebe aš, buvau kažkaip užhipnotizuotas,
patekęs į transą, iš tiesų blaškiausi, tarsi taip vaikščiočiau.
Sunku įsivaizduoti.
Pradėjau mikčioti, prasčiau kalbėti, dar lėčiau mokytis, o vėliau mane ištiko priepuoliai.
Prisimenu keletą situacijų, kai iš mano burnos vis dar sklido putos.
Vėliau naktį, kai norėdavau miegoti, sapnuodavau košmarus ir naktimis mane traukdavo iš lovos.
Jame buvo parašyta: "Iki kitos dozės".
Aš nebegalėjau to patikėti mamai, nebegalėjau to patikėti tėvams, nebegalėjau to patikėti broliams ir seserims...
Ir kai tik norėdavau ką nors pasakyti, tuoj pat sulaukdavau smūgio už tylėjimą.
Tai psichiatrija: patirti pragarą...! Galiu pasakyti tik tiek, kad tai blogai, blogiau būti negali.
Psichiatrija žudo! Turime atsilaikyti, kol dar nevėlu!