Psihiatrijas cilvēktiesību pārkāpumu komisija Vācijā (KVPM) jau piecas desmitgades nenogurstoši
strādā psihiatrijas dažkārt brutālās prakses upuru labā.
Komisija ir dokumentējusi, atklājusi un sekmīgi novērsusi neskaitāmus psihiatrijas ļaunprātīgas izmantošanas gadījumus.
Tā pieprasa nekavējoties atcelt piespiedu psihiatrisko praksi, piemēram, elektrošoku, pacientu ierobežošanu un piespiedu
psihotropo medikamentu ar bīstamām blakusparādībām lietošanu.
2024. gadā visā pasaulē un arī Eiropā būs skatāma starptautiska ceļojošā izstāde "Psihiatrija: nāve, nevis
palīdzība", ko veidojusi ASV māsas organizācija Pilsoņu cilvēktiesību komisija (CCHR).
Psihiatrijas kaitīgās prakses hronoloģija no tās pirmsākumiem līdz mūsdienām ir izvietota uz 14 ekspozīcijas sienām.
2024. gada aprīlī izstāde tika veiksmīgi eksponēta Štutgartē.
Apmeklētāji var noskatīties 14 godalgotas dokumentālās filmas ar 160 ekspertiem un cilvēkiem, kurus skārusi šī slimība.
Tajā ir sniegta informācija par psihisko un dažkārt izdomātu slimību mārketingu psihiatrijā un miljardiem
dolāru vērto biznesu ar bīstamām psihotropām zālēm.
Izstāde "Psihiatrija: nāve nevis palīdzība" šobrīd ir apskatāma Minhenē līdz 2024. gada 10. jūnijam.
Tajā ir arī norādīts, kā varat pasargāt sevi no psihiatriskas vardarbības.
Intervijas ar ekspertiem un cietušajiem sniedz retu ieskatu necilvēcīgajā psihiatriskajā praksē.
Kla.TV pārraida interviju ar grāmatas autoru, ārstu un psihoterapeitu Dr. Jozefu Zehentbaueru, kā arī
interviju ar Robertu, kurš bērnībā tika ievietots psihiatriskajā nodaļā un nomierināts ar psihotropām zālēm.
Pilna dokumentācija "Šķietamība ir maldinoša - ieskats psihiatrijā" satur šīs un citas intervijas,
un to var apskatīt KVPM tīmekļa vietnē www.kvpm.de.
Mans vārds ir Jozefs Zēentbauers. Esmu ārsts, psihoterapeits, strādāju arī kā psihoterapeits un vairāku
grāmatu autors, kas ir tulkotas arī dažādās valodās.
Tāpēc pašreizējai Vācijas skolu psihiatrijai ir, es teiktu, fundamentāli mizantropiska līdz necilvēcīga koncepcija.
Un tā pamatā ir fakts, ka visas ciešanas, visas garīgās ciešanas tiek uzskatītas par slimību. Bet tas ir nepareizi.
Ir ļoti daudz dziļu cilvēcisko ciešanu, kam nav nekāda sakara ar slimību, bet kas ir daļa no cilvēciskās būtības un kam
nav nepieciešama psihiatriska vai farmakoloģiska reakcija,
bet empātiska pieeja, filantropiska, mīloša pieeja šim cilvēkam, kurš dzīvo krīzes situācijā, jā,
tuvojoties viņam un palīdzot viņam. Tas ir labi.
Hipokrāta medicīniskais zvērests nozīmē, ka, kā pamatprincips, cilvēkam nedrīkst nodarīt nekādu kaitējumu.
Un šis princips psihiatrijā, protams, ļoti bieži tiek pārkāpts.
Jā, ja pacients ar milzīgām dzīves problēmām dodas pie psihiatra un meklē palīdzību, viņš, visticamāk, sastaps
ārstu, kuram ir maz laika un kurš tad reaģēs farmakoloģiski.
Viņš izsniedz viņam recepti pēc tam, kad to ātri apskatīja.
Es teiktu, ka psihiatrijas sliktā reputācija Vācijā ir pamatota, jo psihotropās zāles tiek lietotas pārāk
vieglprātīgi, atņemot brīvību un pārkāpjot cilvēka cieņu.
Antidepresantiem ir blakusparādības, diezgan daudz, jā.
Protams, arī blakusparādības, kas var tikt reģistrētas vai uztvertas tikai pēc gadiem.
Neiroleptiskie līdzekļi sākotnēji tika izstrādāti tā saukto psihožu, t. i., ārkārtas psihisko stāvokļu, ārstēšanai, taču tiem
ir ļoti, ļoti daudz risku un blakusparādību, no kurām dažas ir paliekošas, piemēram, kustību traucējumi, grimases un tamlīdzīgi
traucējumi vai siekalošanās pat ļoti jauniem cilvēkiem.
Es teiktu, ka neiroleptisko līdzekļu lietošana, to izrakstīšanas veids būtu ievērojami jāierobežo,
tos principā nevajadzētu dot veciem cilvēkiem.
- Es tagad domāju no 70, 75, 80, un parasti arī nedrīkst dot bērniem un pusaudžiem.
Es domāju, ka nav tādas medicīnas disciplīnas, ja psihiatriju vispār var pieskaitīt medicīnai, kuru tik
ļoti ietekmētu farmācijas industrija kā psihiatriju.
Pirmkārt, psihiatriem nav citu ideju, kā cīnīties ar šīm cilvēku ciešanām, un, otrkārt, Eiropā un Amerikā ir
spēcīga farmācijas industrija, kas vēlas pārdot cilvēkiem par lielu naudu tās ražotās krāsainās tabletes.
Farmācijas nozare piedāvā arvien vairāk un vairāk.
Pārsteidzoši ir tas, ka jaunās zāles, ko farmācijas nozare laiž tirgū, ir neparasti dārgas.
Tātad mēs runājam nevis par miljoniem, bet gan miljardiem peļņas, jā.
Un psihiatrija kļūst par sava veida kalpotāju, pat izpildvaras orgānu.
Bez šaubām, ir cilvēki, kuri piedzīvo smagas ciešanas, kuriem ir uztveres izmaiņas, kuri ir
smagi nomākti, kuri vēlas izdarīt pašnāvību, jā.
Taču tas nenozīmē, ka šie cilvēki būtu jāaizver cietumā, jāpumpē ar psihotropām zālēm, iespējams, jāpadara rīcībnespējīgi vai
jānodod likumīgā aizbildnībā, jāpiespriež piespiedu ārstēšana, jāievieš ierobežojoši līdzekļi, t.i.,
jāpiesaista pie gultas, bet gan jāpiedāvā cilvēcīga palīdzība.
Jums ir jātiek galā ar cilvēku ciešanām un jāreaģē uz cilvēkiem.
Taču tam nav nepieciešamas atvilktnes un noteikti ne arvien vairāk atvilktņu.
Tāpat nav lietderīgi diferencēt 20, 30 vai 50 dažādas depresijas formas.
Tas kalpo tikai psihiatram, lai izmantotu jebkādas tabletes šķietami īpaši.
Ir vajadzīga cita atbilde. Un cita atbilde nav psihiatrijas jomā.
Un es teiktu, ka arī psihiatrija būtu jāatceļ bez aizvietošanas.
Mans liktenis sākās, kad man bija deviņi gadi, vācu valodā.
Mani tur nogādāja pēc tam, kad pirms tam mani bija izmeklējuši Tībingenas psihiatriskajā klīnikā.
Psihiatrs uzskatīja, ka man ir uzvedības traucējumi un uzvedības problēmas, ka esmu bērns, kuram vienmēr vajadzīga uzmanība.
Man vajadzēja būt grūtam bērnam.
Es vislabāk iederētos citā skolā bērniem ar garīgās attīstības traucējumiem, jo es it kā nevaru mācīties.
Man bija grūtības matemātikā, vācu valodā: Total verblödet, Vollidiot - vācu valodā.
Kā mazam bērnam mani piesēja pie gultas, deva beta blokatorus, injekcijas, psihotropos medikamentus, lai mani
nomierinātu, Zyprexa, Acanitolu, man noteikti deva psihotropos medikamentus galvā un tabletes, man tās bija jālieto.
Un, ja es tās neņēmu, man tās lika ņemt - viņi atvilka manu galvu, muti un kaklu atpakaļ un teica: "Tagad tu tās norij!"
Viņi teica, ka tas man palīdzēs kļūt neatkarīgākai, stabilākai un pašpārliecinātākai.
Tā vietā ir noticis pretējais.
Tā vietā, lai kļūtu pašpārliecinātāks, es kļuvu nemierīgāks, tā vietā, lai kļūtu mierīgāks, es kļuvu agresīvāks,
tā vietā, lai kļūtu pārdomātāks, tā vietā, lai kļūtu mazliet jautrāks, es pastāvīgi raudāju.
Es pēkšņi dzirdēju balsis caur psihotropajiem medikamentiem, man pēkšņi bija bugs caur
psihotropajiem medikamentiem. To es joprojām atceros.
Pēkšņi ieraudzīju čūskas un vairs neuzdrošinājos pieskarties telefonam.
Savā istabā es pēkšņi ieraudzīju cilvēkus, kuru tur nemaz nebija, vai dzirdēju balsis, kas
teica: "Dari to, dari to, dari to, dari to...".
Viņi mani gandrīz padarīja traku. Es vairs nebiju es.
Es vairs nebiju tas bezrūpīgais bērns, kāds biju pirms nonākšanas (psihiatriskajā nodaļā), - es biju padarīta par mašīnu.
Es staigāju kā robots, runāju kā datormašīna, un visas manas kustības vairs nebiju es, es biju kaut kā
hipnotizēts, transā, īsti apmulsis, it kā es tā staigātu.
To ir grūti iedomāties.
Rezultātā es sāku aizrīkoties, sliktāk runāju, vēl lēnāk mācījos un tad man bija krampji.
Atceros dažas situācijas, kad no manas mutes vēl aizvien nāca putas.
Tad naktī, kad es gribēju gulēt, man sākās murgi, un naktī mani izvilka no gultas.
Tajā bija rakstīts: "Uz nākamo devu."
Un es to vairs nevarēju uzticēt mammai, vairs nevarēju to uzticēt vecākiem, vairs nevarēju to uzticēt brāļiem un māsām...
Un ikreiz, kad es gribēju kaut ko pateikt, man uzreiz tika dots trieciens par klusēšanu.
Tā ir psihiatrija: piedzīvo elli...! Vis, ko es varu teikt, ir tas, ka tas ir slikti, sliktāk jau nevar būt.
Psihiatrija nogalina! Un mums ir jāceļas, kamēr nav par vēlu!