Comisia pentru încălcarea drepturilor omului de către psihiatrie în Germania (KVPM) a lucrat neobosit timp de cinci decenii
în numele victimelor practicilor uneori brutale ale psihiatriei.
Comisia a documentat, descoperit și remediat cu succes nenumărate abuzuri psihiatrice.
Acesta solicită abolirea imediată a practicilor psihiatrice coercitive, cum ar fi șocurile electrice,
imobilizarea pacienților și administrarea forțată de medicamente psihotrope cu efecte secundare periculoase.
În 2024, expoziția itinerantă internațională "Psihiatria: Moartea, nu ajutorul" a organizației americane surori
Citizens Commission on Human Rights (CCHR) va fi expusă în întreaga lume, dar și în Europa.
Cronologia practicilor nocive ale psihiatriei, de la începuturi și până în prezent, este prezentată pe 14 pereți de expunere.
Expoziția a fost prezentată cu succes la Stuttgart în aprilie 2024.
Vizitatorii pot viziona 14 filme documentare premiate cu 160 de experți și persoane afectate de această boală.
Acesta oferă informații despre comercializarea bolilor mintale și uneori inventate în psihiatrie și despre afacerea
de miliarde de dolari cu medicamente psihotrope periculoase.
Expoziția "Psihiatria: Moartea nu ajută" este prezentată în prezent la München până la 10 iunie 2024.
De asemenea, arată cum vă puteți proteja de abuzul psihiatric.
Interviurile cu experți și cu cei afectați oferă o perspectivă rară asupra practicilor psihiatrice inumane.
Kla.TV difuzează apoi un interviu cu autorul, medicul și psihoterapeutul Dr. Josef Zehentbauer, precum și un
interviu cu Robert, care în copilărie a fost internat într-o secție de psihiatrie și sedat cu medicamente psihotrope.
Documentația completă "Aparențele sunt înșelătoare - O privire în psihiatrie" conține aceste și alte interviuri și
poate fi vizualizată pe site-ul KVPM la adresa www.kvpm.de.
Numele meu este Josef Zehentbauer. Sunt medic, psihoterapeut, lucrez și ca psihoterapeut și sunt autorul mai
multor cărți, care au fost traduse și în diferite limbi.
Așadar, actuala psihiatrie școlară din Germania are, aș spune, un concept fundamental misantropic sau inuman.
Iar acest lucru se bazează pe faptul că orice suferință, orice suferință mentală, este
declarată o boală. Dar acest lucru este greșit.
Există o mare cantitate de suferință umană profundă care nu are nimic de-a face cu boala, ci face parte din ființa umană
în sine și nu necesită un răspuns psihiatric sau farmacologic,
ci o abordare empatică, o abordare filantropică, plină de dragoste față de această persoană care trăiește în criză,
da, apropiindu-se de ea și ajutând-o. Asta este în regulă.
Jurământul medical al lui Hipocrate înseamnă că, ca principiu de bază, nu trebuie să se facă rău unei persoane.
Iar acest principiu este cu siguranță încălcat foarte, foarte des în psihiatrie.
Da, dacă un pacient cu o problemă de viață masivă se duce la un psihiatru și cere ajutor, cel mai probabil va
întâlni un medic care are puțin timp la dispoziție și care va răspunde apoi farmacologic.
Acesta îi dă o rețetă după ce se uită rapid la ea.
Reputația proastă pe care o are psihiatria în Germania este justificată, aș spune eu, deoarece medicamentele
psihotrope sunt folosite mult prea neglijent, cu privare de libertate și încălcări ale demnității umane.
Antidepresivele au efecte secundare, destul de multe, da.
Cu siguranță și efecte secundare care pot fi înregistrate sau presupuse abia după ani de zile.
Neurolepticele au fost inițial dezvoltate pentru tratamentul așa-numitelor psihoze, adică stări psihice de urgență, dar
prezintă foarte, foarte multe riscuri și efecte secundare, dintre care unele sunt permanente, cum ar fi
tulburările de mișcare, grimasele și altele asemenea, sau salivarea, chiar și la persoanele foarte tinere.
Aș spune că medicația, stilul de prescriere a neurolepticelor ar trebui să fie considerabil restricționat, nu ar trebui să fie
administrate persoanelor în vârstă, ca o chestiune de principiu.
- Acum vreau să spun de la 70, 75, 80, și, de asemenea, nu ar trebui să fie administrat în general copiilor și adolescenților.
Cred că nu există nicio disciplină medicală, dacă psihiatria trebuie considerată ca fiind medicină, care să fie atât
de influențată de industria farmaceutică precum psihiatria.
În primul rând, psihiatrii nu au nicio altă idee despre cum să se ocupe de această suferință umană și, în al doilea rând, există o
industrie farmaceutică copleșitoare în Europa și în America, care vrea să vândă oamenilor pastilele
colorate pe care le produce pentru o mulțime de bani.
Industria farmaceutică oferă din ce în ce mai multe.
Și este surprinzător faptul că noile medicamente pe care industria farmaceutică le lansează pe piață sunt neobișnuit de scumpe.
Deci nu vorbim de milioane, ci de miliarde de profituri, da.
Iar psihiatria devine un fel de servitor, chiar un organ executiv.
Bineînțeles că există oameni care se află în suferință severă, care au modificări de percepție, care
sunt grav deprimați, care vor să se sinucidă, da.
Dar asta nu înseamnă că acești oameni ar trebui să fie închiși, injectați cu medicamente psihotrope, eventual incapacitați sau
puși sub tutelă legală, să li se ordoneze tratament obligatoriu, să fie legați, adică legați de un
pat, ci că ar trebui să li se ofere ajutor uman.
Trebuie să te confrunți cu suferința umană și să le răspunzi oamenilor.
Dar nu aveți nevoie de sertare pentru asta și cu siguranță nu de tot mai multe sertare.
De asemenea, nu este utilă diferențierea între 20, 30 sau 50 de forme diferite de depresie.
Acest lucru nu servește nimănui, în afară de psihiatru, să folosească orice fel de pastile aparent specifice.
Este nevoie de un răspuns diferit. Iar celălalt răspuns nu se află în domeniul psihiatriei.
Și aș spune că și psihiatria ar trebui să fie anulată fără a fi înlocuită.
Destinul meu a început când aveam nouă ani, în limba germană.
Am fost adusă acolo după ce fusesem examinată în prealabil la clinica psihiatrică din Tübingen.
Am fost (considerat) de către psihiatru ca având o tulburare de comportament și probleme de
comportament, un copil care are mereu nevoie de atenție.
Trebuia să fiu un copil dificil.
M-aș potrivi cel mai bine într-o altă școală pentru copii cu handicap mental, pentru că se presupune că nu pot învăța.
Am avut dificultăți la matematică, în germană: Total verblödet, Vollidiot - în germană.
De mic copil, am fost legat de pat, mi s-au administrat beta-blocante, injecții, medicamente psihotrope pentru a mă
seda, Zyprexa, Acanitol, cu siguranță mi s-au administrat medicamente psihotrope în cap și tablete, a trebuit să le iau.
Și dacă nu le luam, eram obligat să le iau - îmi trăgeau capul, gura și gâtul pe spate și îmi spuneau: "Acum le înghiți!".
Au spus că mă va ajuta să devin mai independentă, mai stabilă și mai sigură pe mine.
În schimb, s-a întâmplat contrariul.
În loc să devin mai încrezător în mine însumi, am devenit mai neliniștit, în loc să devin mai calm, am devenit mai
agresiv, în loc să devin mai atent, în loc să devin puțin mai vesel, am fost în mod constant în lacrimi.
Brusc am auzit voci prin intermediul medicamentelor psihotrope, brusc am avut gândaci prin intermediul
medicamentelor psihotrope. Încă îmi amintesc asta.
Dintr-o dată am văzut șerpi și nu am mai îndrăznit să ating telefonul.
În camera mea am văzut brusc oameni care nici măcar nu erau acolo, sau am auzit voci (care) spuneau: fă asta, fă asta, fă asta...
Aproape că m-au înnebunit. Nu mai eram eu însumi.
Nu mai eram copilul lipsit de griji de dinainte de a ajunge la (secția de psihiatrie) - eram o mașinărie făcută.
Mergeam ca un robot, vorbeam ca o mașină de calculator și toate mișcările mele nu mai erau ale mele, eram cumva
hipnotizat, în transă, chiar deliram, ca și cum aș fi mers așa.
Este greu de imaginat.
Ca urmare, am început să mă bâlbâi, am început să vorbesc mai puțin bine, am învățat și mai greu și apoi am avut crize.
Îmi amintesc unele situații în care încă mai ieșea spumă din gura mea.
Apoi, noaptea, când voiam să dorm, aveam coșmaruri și eram trasă din pat noaptea.
Scria: "Pentru următoarea doză".
Și nu mai puteam să mă încredințez mamei, nu mai puteam să mă încredințez părinților mei,
nu mai puteam să mă încredințez fraților mei...
Și ori de câte ori voiam să spun ceva, eram imediat împușcat pentru că tăceam.
Aceasta este psihiatria: experimentarea iadului...! Tot ce pot spune este că e rău, mai rău de atât nu se poate.
Psihiatria ucide! Și trebuie să ne ridicăm înainte de a fi prea târziu!