Komisia pre porušovanie ľudských práv psychiatriou v Nemecku (KVPM) už päť desaťročí neúnavne pracuje v
prospech obetí niekedy brutálnych praktík psychiatrie.
Komisia zdokumentovala, odhalila a úspešne odstránila nespočetné množstvo prípadov zneužívania psychiatrických zariadení.
Vyzýva na okamžité zrušenie donucovacích psychiatrických praktík, ako sú elektrické šoky, obmedzovanie pacientov a nútené podávanie
psychotropných liekov s nebezpečnými vedľajšími účinkami.
V roku 2024 bude medzinárodná putovná výstava "Psychiatria: Smrť nie je pomoc" americkej sesterskej
organizácie Občianska komisia pre ľudské práva (CCHR) vystavená po celom svete a tiež v Európe.
Chronológia škodlivých praktík psychiatrie od jej počiatkov až po súčasnosť je zverejnená na 14 stenách.
Výstava bola úspešne prezentovaná v Stuttgarte v apríli 2024.
Návštevníci si môžu pozrieť 14 ocenených dokumentárnych filmov so 160 odborníkmi a ľuďmi postihnutými touto chorobou.
Poskytuje informácie o marketingu duševných a niekedy aj vymyslených chorôb v psychiatrii a o
miliardovom biznise s nebezpečnými psychotropnými liekmi.
Výstava "Psychiatria: Smrť nie je pomoc" je v súčasnosti k videniu v Mníchove do 10. júna 2024.
Ukazuje tiež, ako sa môžete chrániť pred psychiatrickým zneužívaním.
Rozhovory s odborníkmi a postihnutými poskytujú vzácny pohľad na neľudské psychiatrické praktiky.
Kla.TV následne odvysiela rozhovor s autorom, lekárom a psychoterapeutom Dr. Josefom Zehentbauerom, ako aj
rozhovor s Robertom, ktorý bol ako dieťa hospitalizovaný na psychiatrickom oddelení a bol mu podávaný psychotropný liek.
Kompletná dokumentácia "Zdanie klame - pohľad do psychiatrie" obsahuje tieto a ďalšie rozhovory a je
k dispozícii na webovej stránke KVPM www.kvpm.de.
Volám sa Josef Zehentbauer. Som lekár, psychoterapeut, pracujem aj ako psychoterapeut a autor
niekoľkých kníh, ktoré boli preložené aj do rôznych jazykov.
Takže súčasná školská psychiatria v Nemecku má, povedal by som, zásadne mizantropickú až nehumánnu koncepciu.
A to je založené na tom, že každé utrpenie, každé duševné utrpenie, je vyhlásené za chorobu. To je však nesprávne.
Existuje veľké množstvo hlbokého ľudského utrpenia, ktoré vôbec nesúvisí s chorobou, ale je súčasťou ľudského bytia ako takého
a nevyžaduje si psychiatrickú alebo farmakologickú odpoveď,
ale empatický prístup, filantropický, láskavý prístup k človeku, ktorý žije v kríze, áno,
priblíženie sa k nemu a pomoc. To je v poriadku.
Hippokratova lekárska prísaha znamená, že základnou zásadou je neubližovať človeku.
A táto zásada sa v psychiatrii určite veľmi často porušuje.
Áno, ak sa pacient s obrovským životným problémom obráti na psychiatra a hľadá pomoc, s najväčšou
pravdepodobnosťou sa stretne s lekárom, ktorý má málo času a ktorý potom bude reagovať farmakologicky.
Po rýchlom pohľade naň mu dá recept.
Zlá povesť, ktorú má psychiatria v Nemecku, je podľa mňa oprávnená, pretože psychotropné lieky sa používajú príliš
ľahkovážne, s odňatím slobody a porušovaním ľudskej dôstojnosti.
Antidepresíva majú vedľajšie účinky, áno, pomerne veľa.
Určite aj vedľajšie účinky, ktoré možno zaregistrovať alebo predpokladať až po rokoch.
Neuroleptiká boli pôvodne vyvinuté na liečbu takzvaných psychóz, teda psychických stavov núdze, ale majú veľmi, veľmi veľa rizík a
vedľajších účinkov, z ktorých niektoré sú trvalé, ako napríklad poruchy pohybu, grimasy a
podobne alebo slinenie, a to aj u veľmi mladých ľudí.
Povedal by som, že lieky, spôsob predpisovania neuroleptík by sa mal výrazne obmedziť, nemali by sa zásadne podávať starým ľuďom.
- Teraz mám na mysli od 70, 75, 80 rokov a tiež by sa vo všeobecnosti nemal podávať deťom a dospievajúcim.
Myslím si, že neexistuje žiadna medicínska disciplína, ak sa psychiatria vôbec dá považovať za medicínu, ktorá by
bola tak ovplyvnená farmaceutickým priemyslom ako psychiatria.
Po prvé, psychiatri nemajú žiadnu inú predstavu, ako sa s týmto ľudským utrpením vysporiadať, a po druhé, v Európe a Amerike
existuje tento premnožený farmaceutický priemysel, ktorý chce ľuďom za veľké peniaze predávať farebné tabletky, ktoré vyrába.
Farmaceutický priemysel ponúka čoraz viac.
Je zarážajúce, že nové lieky, ktoré farmaceutický priemysel uvádza na trh, sú nezvyčajne drahé.
Takže nehovoríme o miliónoch, ale o miliardových ziskoch, áno.
A psychiatria sa stáva akýmsi služobníkom, dokonca výkonným orgánom.
Samozrejme, že existujú ľudia, ktorí sú v ťažkom stave, ktorí majú zmeny vo vnímaní, ktorí
sú v ťažkej depresii, ktorí sa chcú zabiť, áno.
To však neznamená, že by títo ľudia mali byť zatvorení, napumpovaní psychotropnými látkami, prípadne zbavení spôsobilosti
na právne úkony alebo postavení pod súdnu opateru, že by im mala byť nariadená povinná liečba, obmedzenie pohybu, t. j. pripútanie
k posteli, ale že by im mala byť ponúknutá humánna pomoc.
Musíte sa vyrovnať s ľudským utrpením a reagovať na ľudí.
Na to však nepotrebujete zásuvky a už vôbec nie ďalšie a ďalšie zásuvky.
Takisto nie je užitočné rozlišovať medzi 20, 30 alebo 50 rôznymi formami depresie.
To neslúži nikomu inému ako psychiatrovi, aby používal nejaké tabletky zdanlivo špeciálne.
Je potrebná iná odpoveď. A iná odpoveď nespočíva v oblasti psychiatrie.
A povedal by som, že aj psychiatria by mala byť zrušená bez náhrady.
Môj osud sa začal, keď som mal deväť rokov, v nemčine.
Priviezli ma tam po predchádzajúcom vyšetrení na psychiatrickej klinike v Tübingene.
Psychiater ma (považoval) za dieťa s poruchou správania a problémami v správaní, za dieťa, ktoré stále potrebuje pozornosť.
Mal som byť ťažké dieťa.
Najlepšie by som zapadol do inej školy pre mentálne postihnuté deti, pretože sa vraj nemôžem učiť.
Mal som problémy s matematikou, v nemčine: Total verblödet, Vollidiot - v nemčine.
Ako malé dieťa som bola pripútaná k posteli, dostávala som betablokátory, injekcie, psychotropné lieky na
upokojenie, Zyprexu, Acanitol, určite som dostávala psychotropné lieky do hlavy a tablety, musela som ich užívať.
A keď som si ich nevzal, prinútili ma - potiahli mi hlavu, ústa a krk dozadu a povedali: "Teraz ich prehltneš!"
Povedali, že mi to pomôže stať sa nezávislejším, stabilnejším a sebavedomejším.
Namiesto toho sa stal pravý opak.
Namiesto toho, aby som sa stal sebavedomejším, stal som sa úzkostlivejším, namiesto toho, aby som sa upokojil, stal som sa
agresívnejším, namiesto toho, aby som sa stal rozvážnejším, namiesto toho, aby som sa
stal trochu veselším, bol som neustále uplakaný.
Zrazu som cez psychotropné lieky počul hlasy, zrazu som mal cez psychotropné lieky chrobáky. Stále si to pamätám.
Zrazu som videl hady a už som sa neodvážil dotknúť telefónu.
Vo svojej izbe som zrazu videl ľudí, ktorí tam ani neboli, alebo som počul hlasy, ktoré mi
hovorili: urob toto, urob toto, urob toto...
Takmer som sa z nich zbláznil. Už som nebol sám sebou.
Už som nebola tým bezstarostným dieťaťom, ktorým som bola pred príchodom na psychiatriu - bola som ako stvorená.
Chodil som ako robot, hovoril som ako počítačový stroj a všetky moje pohyby už neboli mnou, bol som akoby zhypnotizovaný,
v tranze, naozaj som blúznil, akoby som takto chodil.
Je ťažké si to predstaviť.
V dôsledku toho som začal koktať, začal som horšie hovoriť, učil som sa ešte pomalšie a potom som mal záchvaty.
Spomínam si na situácie, keď mi z úst stále vychádzala pena.
Potom v noci, keď som chcel spať, som mal nočné mory a v noci ma vytiahli z postele.
Bolo tam napísané: "Na ďalšiu dávku."
A už som sa s tým nemohla zveriť mame, nemohla som sa s tým zveriť rodičom, nemohla som sa s tým zveriť súrodencom...
A kedykoľvek som chcel niečo povedať, hneď som dostal ranu za to, že som bol ticho.
Toto je psychiatria: zažívať peklo...! Jediné, čo môžem povedať, je, že je to zlé, horšie to už byť nemôže.
Psychiatria zabíja! A my sa musíme postaviť, kým nie je neskoro!